Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU a použití této knihy k trénování AI jsou bez souhlasu nositele práv zakázány.

David Černý

Velká tajemství Prahy

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, Praha 7
obchod@grada.cz, www.grada.cz
tel.: +420 234 264 401
jako svou 9793. publikaci

Odpovědná redaktorka Eva Škrabalová
Sazba a grafická úprava Ondřej Mikulecký
Jazyková korektura Pavlína Zelníčková
Grafická úprava obálky Martin Dubský
Kresba na obálce F. X. Sandmann / Sbírkový fond Muzea hlavního města Prahy

Počet stran 128
První vydání, Praha 2024
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod

© Grada Publishing, a.s., 2024
Cover Design © Grada Publishing, a.s., 2024

ISBN 978-80-271-7627-4 (ePub)
ISBN 978-80-271-7626-7 (pdf)
ISBN 978-80-271-5343-5 (print)

Zdroj: archiv autora

Foto: Karel Dobeš

Foto: Karel Dobeš

O ježcích v petrské zvonici

Byli jsme pekaři v Petrské čtvrti na rohu Samcovy a Petrské ulice.

Mám to štěstí, že pocházím ze staré pražské rodiny. U petrské zvonice stála po staletí pekárna rodiny Černých. Zvonice je krásná starobylá věž, u jednoho z nejstarších pražských kostelů.

Malíř Václav Jansa zachytil na zdivu petrské zvonice vývěsní štít pekařského obchodu rodiny Černých

Zdroj: archiv autora

Ono, aby byl kostel zasvěcen apoštolu Petrovi, není zase tak úplně obvyklé, protože se má tak nějak za to, že když je Petrovi zasvěcena hlavní bazilika katolické církve v Římě, že by se s tím zasvěcením nemělo plýtvat. Takže katedrály svatého Petra najdeme většinou v Británii v anglikánské církvi, ale v katolickém světě jsou kostely tohoto zasvěcení spíš vzácné.

Ve zvonici u kostela, který nedaleko Florence stojí bez mála 900 let, dodnes bijí tři zvony: Petr z roku 1691, Pavel z roku 1724 a nejmenší umíráček. Býval tam ještě čtvrtý zvon, Jan Křtitel, který byl ale stejně jako další tisícovky zvonů roztaven za války.

Ve zvonici pomáhal zvonit i neposedný chlapec – žák místní farní školy – Karel Hynek Mácha, který se tu zranil při pádu z trámu. Jizvy na tváři později v dospělém věku skrýval pod hustým plnovousem. Malý Ignác, později Hynek Mácha byl snad i spolužákem mého praprapradědečka, pekaře z Petrské čtvrti, se kterým se mohl potkávat nejen ve školních lavicích, ale také právě ve zvonici, v jejíž bráně provozovala rodina obchod. Zrovna nedávno mi táta ukazoval niku ve věžním zdivu po chybějícím kameni, která sloužila jako polička. Byl to zvláštní pocit, když jsem do ní vložil ruku a přejel po kameni, jako bych se skrz ten kámen spojil s prapředky.

S naší pekařskou rodinou žila i rodina ježků. Tato roztomilá zvířátka totiž tradičně doprovázela pekaře, protože zdecimovala pradávné nepřátele pekařů, totiž moučné šváby. Generace lidí a ježků žily ve vzájemné symbióze po staletí, až do roku 1951, kdy komunisté živnost zabavili, posléze krám zavřeli, a nakonec zbořili i celý barák. Kam zmizeli ježci, nevím, ale jsem rád, že se zachovaly aspoň příběhy, které mi vyprávěl můj táta, jenž je znal od svého dědy pekaře. A je pravda, že příběh o ježcích a Karlu Hynku Máchovi je sice romantický a krásný, ale představa, jak vstávám ve dvě hodiny ráno a zadělávám dnes a denně na rohlíky, mě přece jen děsí.

Autor knihy David Černý stojí před petrskou zvonicí, kde jeho rodina chovala ježky, kteří byli vždy velkými pomocníky pekařů Foto: Klára Hášová

Kostel svatého Petra na Poříčí byl postaven už ve 12. století. Nad malým renesančním okénkem je latinský nápis: Měšťané farnosti svatého Petra na Poříčí nákladem veřejným i soukromým tuto věž vděčnému potomstvu vystavěti dali v roce 1598 Foto: Klára Hášová

Pohled na Pražský hrad a Malou Stranu z nábřeží od Staroměstských mlýnů, který nakreslil F. X. Sandmann kolem roku 1850

Zdroj: Sbírkový fond Muzea hlavního města Prahy

1

Nejkrásnější pražské veduty

Nejkrásnější pražské veduty z první poloviny 19. století zachycují město v době, o které se říká, že byla Praha vůbec nejkrásnější. Nestaly se totiž ještě tři věci, které vzhled města velmi proměnily.

Zřejmě největším zásahem do podoby města byla výstavba nábřežních zdí. První pražské kamenné nábřeží bylo Františkovo, pojmenované podle císaře Františka I., které se dnes jmenuje Smetanovo a je mezi Karlovým mostem a mostem Legií u Národního divadla.

Vystavěno bylo v letech 1841–1845. V roce 1845 přišla do Prahy velká ničivá povodeň, která uspíšila výstavbu dalších nábřeží. Na vedutách, které pocházejí z první poloviny 19. století tak můžeme ještě vidět přirozené břehy, kdy bylo možné z města rovnou přijít k řece. Vidíme čilý život na březích Vltavy, pradleny máchající prádlo, plavící se koně, často i dobytek, který se napájí z řeky. Dlužno podotknout, že břehy u řeky bývaly často zaneřáděné a páchnoucí, protože řeka byla hojně používána jako odpadní stoka.

Druhá okolnost, která Prahu proměnila, bylo zřízení železnice. První vlak přijel do Prahy 20. srpna 1845 z Olomouce. Byla to samozřejmě velká událost, která mezi lidmi vzbuzovala nadšení, ale i obavy. Část dobového tisku před použitím vlaku varovala. Vždyť je přece jasné, že každý, kdo se pohybuje rychlostí přesahující 30 kilometrů v hodině, hazarduje se svým životem. Každopádně příjezd vlaku a další rozvoj železnice ve městě v důsledku znamenal postupné odstraňování hradeb, což umožnilo rozšiřování historických pražských měst o periferie, které se přimykaly k hradbám jako byl Smíchov, Královské Vinohrady, Holešovice či Libeň. Tato území měla ještě v první polovině 19. století venkovský charakter. Například Smíchov sloužil pro venkovský odpočinek pražské šlechty.

Definitivní ránu idyle poklidného města zasadilav druhé polovině 19. století průmyslová revoluce, která s sebou přinesla rozsáhlou výstavbu továren, ale i velkých sídlišť činžovních domů, kam se stěhovali dělníci pracující v novém průmyslu.

Veduty z první poloviny 19. století, které zobrazují podobu města obvykle v širokém zorném úhlu, nám tak dávají možnost vrátit se v čase do poklidné atmosféry Prahy, hlavního města království, které si drželo svůj provinční charakter. Jako byste slyšeli klapot koňských kopyt na kočičích hlavách Starého Města, skřípot loukotí kočárů panstva, volání pávů v malostranských zahradách a cítili vůni čerstvě napečeného chleba od pekaře v Petrské čtvrti. Prostě idyla nejkrásnějšího města v nejlepších časech první poloviny 19. století.

Děkuji za pomoc při výběru nejkrásnějších pražských vedut Pavle Státníkové z Muzea Prahy: „Veduty vycházely v Praze i jinde v Čechách a na Moravě, vydavatelé se našli ve Vídni, ale i mimo monarchii, v Paříži, Berlíně i jinde. Jejich tvorbě se věnovali přední umělci, stejně jako komerčně zaměření umělečtí řemeslníci. Z předních tvůrců pražských vedut jsme vybrali zejména práce Vincence Morstadta, Josefa Šembery, Lorenze Janschi, Karla Postla, Franze Xavera Sandmanna. Většina z grafik vyšla v albech i na jednotlivých listech, vycházely jako otisky ze stejných desek v řadě vydání. Někdy vycházely v různých velikostech, a to i jako součást topografických příruček o Praze či průvodců. Po polovině století pak došlo k proměně významu grafických vedut pro dokumentaci podoby města. Grafiku v tomto směru do velké míry nahradila fotografie a vzrostl spíše umělecký význam grafických technik.“

Vincenc Morstadt

Vincenc Morstadt (1802–1875) byl zřejmě nejznámější vedutista a krajinář, který zachycoval Prahu v první polovině 19. století. Rád kreslil krajiny a významné stavby. Veduty s oblibou doplňoval žánrovými postavičkami měšťanů, jezdců na koni, děveček, řemeslníků či pobíhajících psíků. Původně kreslil tužkou, později nechával své kresby leptat litografům a kolorovat grafikům. Morstadtovi vděčíme za precizní zachycení pražských ulic a památek před vynálezem fotografie. Jeho obrazy tak mají nejen uměleckou hodnotu, ale jsou vysoce ceněny i historiky či etnografy.

Pohled na Týnský chrám a Staroměstskou radnici s orlojem nakreslil Karel Würbs v roce 1836

Zdroj: Sbírkový fond Muzea hlavního města Prahy

1.1

Staroměstské náměstí vroce 1836

Tento idylický pohled na Týnský chrám aStaroměstské náměstí zachytil vroce 1836 Karel Würbs.

Šlo vlastně onový pohled na chrám, na který Pražané čekali bezmála 20 let. Právě vroce 1836 byla konečně opravena severní věž Týnského chrámu, do které vroce 1819 uhodil blesk. Střecha, krov iozdobné věžičky shořely atéměř 20 let byla věž opoznání kratší ajen sprovizorním zastřešením.

Mariánský sloup na Staroměstském náměstí

Mariánský sloup na Staroměstském náměstí byl postaven vroce 1650, vroce 1918 stržen av roce 2020 zase vrácen zpět