WITHOUT MERIT

Copyright © 2017 by Colleen Hoover

All rights reserved.

Translation © Jana Jašová, 2019, 2024

ISBN 978-80-284-0904-3

Tuhle knihu věnuji Calemu Hooverovi. Protože jsem tvá matka a miluju tě, jsem někdy v pokušení zabalit tě do bubliny, která tě ochrání před okolním světem. Ale taky jsem někdy v pokušení zabalit do bubliny svět a chránit ho před tebou. Protože ty ho jednou převrátíš vzhůru nohama.

Sakra, už se nemůžu dočkat.

1.

Mám působivou sbírku trofejí, které jsem nevyhrála.

Většinu jsem si nakoupila v charitativních obchodech nebo v garážových výprodejích. Dvě mi dal táta k sedmnáctým narozeninám. A jen jednu jsem ukradla.

Tu ukradenou mám asi nejradši. Sebrala jsem ji v ložnici Drewa Waldrupa po tom, co se se mnou rozešel. Chodili jsme spolu dva měsíce a bylo to poprvé, co jsem mu dovolila, aby mi strčil ruku pod tričko. Zrovna mi letělo hlavou, jak je to příjemné, když se na mě podíval a prohlásil: „Já už s tebou nechci chodit, Merit.“

Tak to bylo. Já si užívala, jak mi laská prso, a on celou dobu myslel jen na to, že už mi ho nikdy laskat nechce. Stoicky jsem vyklouzla zpod jeho těla a vstala. Když jsem si narovnala tričko, přešla jsem k poličce a sebrala z ní ten největší pohár, který tam měl. Drew neřekl ani slovo. Usoudila jsem, že když se se mnou mohl rozejít s rukou pod mým tričkem, můžu si za to aspoň odnést jeho trofej.

Ten pohár z okresního fotbalového přeboru mládeže byl prvním kouskem v mé sbírce. Od té doby jsem trofeje začala hledat v garážových výprodejích i krámcích charit a nosila si je odtamtud pokaždé, když se mi stalo něco hnusného.

Vyletěla jsem u závěrečného testu v autoškole? První místo ve vrhu koulí.

Nikdo mě nepozval na ples? Vítězství v recitační soutěži.

Táta požádal o ruku svou milenku? Šampion Malé ligy baseballu.

Byly to už dva roky, co jsem ukradla první trofej. Teď jsem jich měla dvanáct, i když od chvíle, kdy mi Drew Waldrup strčil ruku pod tričko, se v mém životě určitě podělalo víc než dvanáct věcí. Jenže nacházet nechtěné trofeje je kupodivu těžké. Proto jsem teď stála v místním bazaru a prohlížela si pohár za sedmé místo v soutěži krásy. Prahla jsem po něm už od chvíle, kdy jsem ho tady před půlrokem uviděla poprvé. Byl asi půl metru vysoký, z dallaské soutěže Krásky v kovbojských botách z roku 1972. Líbil se mi ten zvláštní název a taky obrázek na poháru. Byla na něm dívka se zlatými copy, čelenkou a v plesové róbě, k níž si obula boty s ostruhami. Ta trofej byla prostě směšně absurdní, a to včetně ceny osmdesát pět dolarů. Ale šetřila jsem si na ni od chvíle, kdy jsem ji poprvé uviděla. A teď jsem konečně měla dost peněz na to, abych si ji mohla koupit.

Vzala jsem pohár a vydala se k pokladně, když jsem si všimla mladíka u zábradlí galerie ve vyšším patře obchodu. Díval se na mě. Bradu si nenuceně opíral o předloktí a vypadal, jako by v téhle pozici strávil už nějakou dobu. Sotva jsme navázali oční kontakt, usmál se.

Odpověděla jsem mu stejně, což u mě není zrovna typické. Rozhodně nejsem holka, která umí reagovat na flirtování. Ale jeho úsměv byl milý a stáli jsme od sebe tak daleko, že jsem se nemusela bát možných rozpaků.

„Co tady děláš?“ zavolal.

Přirozeně jsem se otočila, abych viděla, jestli vůbec mluví na mě. Třeba to patřilo někomu, kdo stojí za mnou. Jenže kromě matky, která nevzrušeně zkoumala zboží spolu se svým malým synkem, tu nikdo nebyl. Ona i chlapec se dívali jiným směrem, takže to zavolání muselo být určené mně. Vzhlédla jsem. Pořád mě sledoval s tím milým úsměvem. „Kupuju si pohár!“ odpověděla jsem hlasitě.

Jeho úsměv se mi líbil, ale jinak byl ten kluk moc daleko na to, abych mohla posoudit, jestli je přitažlivý. Jeho sebejistota však přitažlivá byla. Jeho tmavé vlasy působily trochu neupraveně, ale zrovna já to můžu těžko soudit: svoje jsem si nekartáčovala od včerejšího rána. Na sobě měl šedivou mikinu s rukávy vyhrnutými k loktům. Na tom předloktí, o které se opíral bradou, měl tetování, ale takhle na dálku jsem nerozeznala, co zobrazuje. Z dálky mi připadal moc mladý a moc potetovaný, než aby ve všední den dopoledne bloumal po bazarech, ale zase – já mám nejmíň co povídat. Taky bych teď měla být ve škole.

Otočila jsem se a předstírala, že si prohlížím další zboží. Věděla jsem, že mě jeho oči dál sledují. Snažila jsem se to ignorovat, ale tu a tam jsem zaletěla pohledem na galerii, abych se ujistila, že tam pořád stojí. Stál.

Třeba tady pracuje, a proto tam stojí, jenže to nevysvětlovalo, proč na mě tak zírá. Pokud to byla jeho představa flirtování, tak dost divná. Jenže mě to bohužel k podivínům a nekonvenčním klukům táhlo vždycky. Celou dobu, kdy jsem brouzdala po obchodě, jsem se snažila tvářit jakoby nic, i když ve skutečnosti to pro mě „něco“ bylo. Jeho oči jsem na sobě cítila při každém kroku. Pohledy nic neváží, ale to vědomí na mě doléhalo tak, že jsem nohy táhla jen ztěžka. A jako by mi ztěžkl i žaludek.

Už jsem si prohlédla skoro všechno, co v obchodě vystavovali, ale ještě se mi nechtělo zaplatit a odejít. Na to mě jeho hra až moc bavila.

Chodila jsem do malé státní školy v malém městečku, a když říkám malé, je to ještě pořád moc lichotivé označení. V každém ročníku bylo asi dvacet dětí. Žádné třídy. Jen ročníky.

V tom maturitním nás bylo dvaadvacet. Dvanáct holek a deset kluků. Osm z těch deseti se mnou chodilo do školy už od první třídy. Což trochu zužovalo možnosti randění. Těžko vás začne přitahovat někdo, s kým trávíte čas den co den už od svých pěti let.

Toho kluka, co mě tak upřeně pozoroval, jsem vůbec neznala. Což znamenalo, že mě přitahoval mnohem víc než všichni spolužáci jen proto, že jsem o něm nic nevěděla.

Zastavila jsem se v uličce, kam musel z galerie dobře vidět, a předstírala zájem o vystavené cedule. Jedna byla bílá, plechová, s nápisem POZOR, DÍRA. Těžko říct, na jakou díru kdysi upozorňovala, ale hned vedle ní ležela další cedule, zřejmě z nějaké zoologické zahrady, s nápisem PTÁCI. Chvíli jsem přemítala, jestli někdo vedle sebe ty lechtivě znějící nápisy umístil schválně, nebo je to náhoda. Kdybych měla dost peněz, asi bych si obě koupila a založila v ložnici novou sbírku sexuálně dvojznačných cedulí. Jenže sbírat trofeje je nákladný koníček.

Chlapeček, který přišel do obchodu s matkou, teď stál jen pár kroků ode mě. Mohly mu být tak čtyři nebo pět. Jako mému bráškovi Mobymu. Maminka ho už asi desetkrát okřikla, že nemá brát nic do ruky, ale teď vzal z police skleněné prasátko. Proč děti tyhle křehké věci vždycky tak přitahují? S rozzářenýma očima si ho prohlížel. Ocenila jsem, že zvědavost je pro něj důležitější než poslušnost.

„Mami, můžu si ho vzít?“

Jeho matka se opodál prohrabovala starými časopisy. Ani se neotočila, aby se podívala, nač se hoch ptá. „Ne.“

Chlapcovy oči zesmutněly a zamračil se, když natáhl ruku, aby vrátil prasátko do police. Na poslední chvíli mu ale vyklouzlo z prstů a roztříštilo se o podlahu u jeho nohou.

„Pozor, nešlápni do toho.“ Byla jsem u něj dřív než matka. Sehnula jsem se, abych posbírala střepy. Žena chlapce popadla za ruku a odtáhla ho od té spouště. „Řekla jsem ti, ať na nic nesaháš, Nate!“ zaječela na něj.

Ohlédla jsem se na kluka. Díval se na rozbité prasátko s takovým výrazem, jako by oplakával nejlepšího kamaráda. Jeho matka si přitiskla dlaň na čelo, jako by byla úplně vyčerpaná a zoufalá. Pak si přidřepla ke mně, aby mi pomohla posbírat střepy.

„On za nic nemůže,“ řekla jsem jí. „To jsem shodila já.“ Matka se ohlédla na syna. Ten mě obezřetně pozoroval, jako by si nebyl jistý, jestli to není nějaký chyták. Mrkla jsem na něj a vysvětlila jeho mamince: „Nevšimla jsem si, že tam stojí, vrazila jsem do něj a upustila to.“

Zatvářila se překvapeně a možná i trochu provinile, že hned podezírala syna. „Aha,“ hlesla, ale stejně mi dál pomáhala sbírat střepy. Najednou se mezi policemi vynořil muž, který předtím seděl u pokladny. Nesl smeták a lopatku.

„Já to uklidím,“ oznámil nám, ale ukázal na zeď, kde visela cedule: ROZBIJETE – ZAPLATÍTE.

Žena vzala chlapečka za ruku a vedla ho pryč. Ohlédl se přes rameno, usmál se na mě a já věděla, že to za to stálo. Otočila jsem se k prodavači. „Kolik to bude?“

„Čtyřicet devět dolarů. Ale budu vám počítat jen třicet.“

Povzdychla jsem si. Už jsem si nebyla tak jistá, jestli dětský úsměv stojí za třicet dolarů. Vrátila jsem trofej ze soutěže krásy do police a vybrala si jinou, levnější a mnohem míň zajímavou. Pak jsem u pokladny zaplatila rozbité prasátko a pohár za první místo v bowlingu. Prodavač mi dal trofej do sáčku a já zamířila ke dveřím. Teprve tam jsem si vzpomněla na toho mladíka na galerii a otočila se, jenže už tam nestál. Kupodivu jsem teď měla krok ještě těžší.

Přešla jsem silnici a zamířila k jednomu ze stolů u fontány. Od narození jsem bydlela v okresu Hopkins, ale jen málokdy jsem se dostala sem na náměstí. Nevím proč, milovala jsem ho od chvíle, kdy sem umístili ty ujeté cedule k přechodům pro chodce. Byla na nich postavička muže přecházejícího ulici, ale nohu měl zvednutou a vystrčenou v tak bláznivém úhlu, že vypadal jako z Ministerstva švihlé chůze od Monty Pythonů.

Na náměstí byly taky záchodky, které tam radnice nechala postavit před pár lety. Dvě vysoké budky, které zvenku vypadají jako zrcadlové krabice, ale zevnitř vidíte ven. Je dost divné vykonávat potřebu a přitom sledovat, jak kolem vás jezdí auta. Jenže mě zvláštní věci přitahují, takže asi patřím k těm několika málo místním, kteří tuhle vymoženost opravdu oceňují.

„Pro koho je ten pohár?“

Nejenže mě zvláštní věci přitahují. Taky se mi stávají. Přede mnou stál ten kluk z bazaru a já už teď mohla beze všech pochybností potvrdit, že je atraktivní. Jeho oči byly neobyčejně modré, ta barva mě upoutala hned od začátku. Jako by se vymykaly celkovému vzhledu, jeho pleť byla snědá a vlasy tmavé. Nevím, jestli jsem někdy viděla téměř černé vlasy na někom s tak modrýma očima. Bylo to trochu znepokojivé. Aspoň pro mě.

Pořád se usmíval, stejně jako tam na galerii. Napadlo mě, jestli mu ten úsměv nikdy nemizí z obličeje. Chtěla jsem věřit, že to tak není. Že se nemůže přestat usmívat jenom na mě. Pokývl bradou k sáčku v mé ruce a mně konečně došlo, na co se mě ptal.

„Jo, tohle… to je pro mě.“

Naklonil hlavu na stranu pobavením nebo úžasem. Netušila jsem, co z toho je správně, ale ani jedno mi nevadilo.

„Takže ty si pořizuješ trofeje, který jsi nevyhrála?“

Přikývla jsem a on se krátce zasmál, ale jen tiše. Jako by nechtěl, aby to někdo slyšel. Strčil si ruce do zadních kapes džínů. „Jak to, že teď nejsi ve škole?“

Nenapadlo mě, že je na mně tolik poznat, že ještě chodím na střední. Položila jsem sáček na stůl vedle nás a zula si sandály. „Je tak hezky. Nechci sedět zavřená ve třídě.“ Přešla jsem po betonu k fontáně, co vlastně žádná fontána nebyla. Jen kašna ve tvaru hvězdy vyhloubená v betonu a z každé její špice stříkala v pravidelných intervalech voda. Ponořila jsem chodidlo do jedné špice přes trysku a čekala, až mě zespodu začne šimrat proud.

Byl poslední říjnový týden, takže už bylo dost chladno na to, aby si ve vodě hrály děti jako přes léto. Ale ne tak chladno, abych si nemohla namočit nohy. Líbil se mi ten pocit, když jsem ucpávala chodidlem trysku. Na pedikúru jsem neměla peníze, ale tohle bylo skoro stejně příjemné. Ten cizí kluk mě pořád upřeně sledoval, ale upřímně, už jsem si na to začínala zvykat. Skoro mi připadal jako můj osobní, o něco atraktivnější stín. Sledovala jsem ho jen koutkem oka, jak si nenuceně zouvá boty. Vzápětí stál vedle mě a tiskl svoje chodidlo na sousední trysku.

Teď jsem už viděla to tetování na jeho paži zblízka. Měla jsem pravdu, bylo jen na levičce. Na pravé, aspoň viditelně, neměl nic. Na levé paži neměl vytetovaný jeden obrázek, jak jsem čekala, ale samostatné, nijak nesouvisející výjevy. Na jednom byl miniaturní topinkovač a z něj trčel krajíček chleba. Ten měl na vnější straně zápěstí. Poblíž lokte měl spínací špendlík. Po předloktí se táhl nápis „Teď vy, Doktore“. Klouzala jsem mu očima po tetováních, zatímco on sledoval svoje nohy. Už jsem se ho chtěla zeptat, jak se jmenuje, když jsem najednou zespodu na chodidle ucítila proud vody. Zasmála jsem se a ucouvla. Oba jsme sledovali, jak proud dopadá do středu hvězdy.

Pak spustila i jeho tryska, ale on neucouvl a dál zvědavě pozoroval svoje nohy. Voda je začala obtékat a mířila do prohlubně. Nazdvihl obočí, ale když se na mě podíval, už se neusmíval. Byl tak vážný, až se mi v hrudi všechno sevřelo. Když začal mluvit, visela jsem na každém jeho slově.

„Ze všech míst na světě, kde bychom mohli být, jsme se ocitli zrovna tady. Ve stejnou chvíli.“ V hlase mu zaznívalo pobavení, ale tvářil se spíš zmateně. Zavrtěl hlavou a popošel ke mně. Natáhl potetovanou ruku a odhrnul mi z obličeje zatoulaný pramínek vlasů. Bylo to tak důvěrné a nečekané gesto, stejně jako všechno, co zatím udělal, ale mě to potěšilo. Chtěla jsem, aby tam ruku nechal, jenže ji zase spustil k boku.

Nedokázala jsem si vybavit žádnou situaci, kdy by se na mě někdo díval tak jako on. Jako bych ho fascinovala. Chápala jsem, že se vůbec neznáme a že ten pocit spojení mezi námi nejspíš naruší první skutečný rozhovor. Nejspíš se z něj vyklube kretén, nebo já jemu budu připadat divná, pak se všechno zvrtne a budeme rádi, když si každý z nás půjde svou cestou. Tak to u mě většinou s kluky chodilo. Zatím jsem o něm ale nevěděla nic víc než to, jak intenzivně se umí dívat, a tak jsem si pořád ještě mohla představovat, že je dokonalý. Předstírat sama sobě, že je chytrý a zdvořilý a zábavný a umělecky založený. Protože jestli je dokonalý, pak bude mít všechny tyhle vlastnosti. Byla jsem ochotná mu to všechno přisuzovat, dokud on byl ochotný stát tady přede mnou.

Udělal krok směrem ke mně a najednou mi připadalo, jako bych do svého hrudníku pohltila jeho srdce, protože jsem tam cítila o tolik úderů víc než předtím. Jeho pohled sklouzl k mým rtům a já si byla jistá, že mě chce políbit. Doufala jsem, že chce. Což bylo divné, protože jsme na sebe promluvili doslova pár slov. A stejně jsem chtěla, aby mě líbal, dokud si o něm ještě myslím, že je dokonalý. Doufala jsem, že je, protože to by znamenalo, že bude taky dokonale líbat.

Přejel mi prsty po zápěstí, ale připadalo mi, jako by mi spíš sevřel plíce do pěstí. Z místa jeho doteku se mi rozlévalo mrazení a stoupalo ke krku, jako by mě držel tam. Nevím, jak jsem se vůbec dokázala udržet na nohou, protože se mi snažily podlamovat. Zakláněla jsem bezděčně hlavu, jeho rty byly kousek od mých, jako by váhal.

Usmál se na mě a zašeptal: „Pohřbíš mě.“

Neměla jsem ponětí, jak to myslí, ale líbilo se mi to. Stejně jako se mi líbilo, jak se jeho rty po těch slovech měkce spojily s mými. A nemýlila jsem se. Bylo to dokonalé. Úplně jako ve starých filmech, kde muž přitiskne ženě ruku na záda, ona se prohne a jejich těla vytvoří tvar písmene C, zatímco se jejich rty setkají. Vážně, přesně takové to bylo.

Přitáhl mě k sobě a přejel mi jazykem po rtech. A jako ve filmech, moje paže zůstaly podél boků, dokud mi nedošlo, jak moc toužím být u něj. A tak jsem ho začala líbat i já. Jeho rty chutnaly po mátové zmrzlině, což bylo perfektní, protože v tu chvíli to byla moje nejoblíbenější příchuť. Bylo to skoro komické, že se ten kluk se mnou líbal tak, jako by to byla ta poslední věc, kterou chce v životě udělat. Napadlo mě, co ho k tomu asi vede.

Teď mě držel oběma rukama za obličej, jako bychom dnes byli právě tam, kde jsme měli být. Nespěchal s tím a rozhodně se nestaral o to, kdo nás může vidět. Stáli jsme uprostřed náměstí a dva řidiči už na nás pobaveně zatroubili.

Objala jsem ho kolem krku jednou paží a rozhodla se, že ho nechám pokračovat tak dlouho, dokud bude chtít, protože jsem nikam nespěchala. A kdybych spěchala, tak kvůli tomuhle bych všechny plány přehodnotila.

Když mi vklouzl rukou do vlasů, pod nohou mi vystříkla voda. Vypískla jsem, protože jsem to nečekala. On se rozesmál, ale nepřestal mě líbat. To už jsme byli celí mokří, protože jsem chodidlem trysku nezakryla pořádně. Ani jednomu z nás to ale nevadilo. To všechno jen přispívalo ke směšnosti téhle chvíle, tohoto polibku.

A pak k ní přispělo i zvonění jeho telefonu, které nás náhle přerušilo. No jasně, že se to muselo stát. Tohle bylo až moc dokonalé.

Odtáhl se ode mě. V očích jako by měl ukojený i hladový výraz zároveň. Vytáhl telefon z kapsy a podíval se na něj. „Ztratilas zrovna mobil, nebo je to vtip?“

Pokrčila jsem rameny, protože jsem nechápala, jak to myslí. Jestli je vtip, že jsem mu dovolila mě líbat? Že mu zrovna přitom někdo volá? Můj společník se usmál a přitiskl si přístroj k uchu. „Haló?“

Úsměv mu rázem ze rtů zmizel a zatvářil se zmateně.

„Kdo volá?“ Čekal pár vteřin, pak odtáhl telefon od ucha a zadíval se na něj. Pak na mě. „Ale fakt. To je nějakej vtip?“ Nechápala jsem, jak to myslí, proč na mě mluví, jako bych to byla já, kdo mu telefonuje, a tak jsem pokrčila rameny. Mladík přiložil telefon znova k uchu a ucouvl o krok ode mě. „Kdo volá?“ opakoval. Nervózně se zasmál a volnou rukou se chytil zezadu za krk. „Ale… vždyť ty stojíš hned vedle mě.“

Měla jsem pocit, že mi v ten moment zmizela z obličeje všechna krev. Ta směšná chvíle s cizím klukem v kašně na náměstí rázem začala dávat smysl… a já si najednou zase připadala jako druhořadá kopie Honor Vossové, mé sestry-dvojčete. Dívky, která byla bezpochyby na druhém konci jeho linky.

Zakryla jsem si obličej rukou a odvrátila se od něj. Sebrala jsem ze země boty i sáček s pohárem. Doufala jsem, že se od něj dokážu dostat dost daleko, než mu dojde, že se nelíbal s Honor.

Nechápala jsem, jak se to mohlo stát. Právě jsem se líbala se sestřiným klukem.

Jasně, nebylo to úmyslně. Tušila jsem, že Honor začala zase s někým chodit, protože v poslední době byla pořád pryč, jenže jak jsem měla poznat, že chodí zrovna s tímhle? Rázovala jsem pryč, ale nestačila jsem odejít dost daleko, protože vzápětí se za mnou ozvaly kroky. „Hej!“ zavolal. Tak proto mě v tom obchodě pozoroval. Myslel si, že jsem Honor. Proto se ptal, proč nejsem ve škole. Pokud znal Honor natolik, aby ji rovnou začal líbat, musel o ní vědět i to, že by nikdy nešla za školu.

Konečně mi to všechno začalo dávat smysl. Tohle nebyla žádná jiskra, která přeskočila mezi dvěma cizími lidmi. Ten kluk si mě spletl se svou přítelkyní – a já byla úplně pitomá, že mi to hned nedošlo.

Cítila jsem, jak mě chytil za loket. Neměla jsem na vybranou, musela jsem se k němu otočit a vyřešit to s ním, protože jsem nechtěla, aby na to Honor někdy přišla.

Když jsme se navzájem podívali do očí, už to nevypadalo, jako bych ho fascinovala. Zíral střídavě na telefon a na mě a pak vyhrknul: „Promiň. Myslel jsem, že jsi…“

„To sis myslel blbě,“ odsekla jsem, i když za to pochopitelně nemohl.

S Honor jsme jednovaječná dvojčata, jenže kdyby znal mou sestru dost dobře, věděl by, že by nikdy nevyšla z domu takhle. Bez mejkapu, s rozcuchanými vlasy a v oblečení, které měla na sobě už včera.

Ten kluk si schoval telefon do kapsy, ale hned mu zase začal zvonit. Když ho vylovil, viděla jsem na displeji jméno Honor. Vytrhla jsem mu mobil a přejela prstem po obrazovce. „Čau.“

„Merit?“ Honor se rozesmála. „Co se děje? Ty jsi se Saganem?“

„Ne, jenom… jsme na sebe náhodou narazili. Myslel si, že jsem ty, ale kdyžs mu zavolala, tak… je trochu zmatený.“ Tohle všechno jsem říkala s pohledem upřeným na Sagana. On se zase díval na mě. Nepokusil se mi mobil zase sebrat.

Honor se znova zahihňala. „To je sranda. Škoda že ho teď nemůžu vidět.“

„Jo, stojí to za to,“ odpověděla jsem s kamenným obličejem. „Mělas asi svýho kluka varovat, že máš jednovaječný dvojče.“ Vrátila jsem mobil Saganovi. Ucouvla jsem od něj. Držel ochable telefon a tvářil se, jako by ze mě nedokázal spustit oči. „Neříkej jí, co se zrovna stalo,“ zašeptala jsem. „Nikomu to neříkej. Nikdy.“

Přikývl, i když trochu váhavě. Sotva jsem získala jeho slib, že to nevyslepičí Honor, otočila jsem se k němu zády a vydala se pryč. Tohle bylo tak trapné, že to nemohlo trumfnout vůbec nic. Nikdy.

2.

Jsem tak pitomá.

Jenže, bože, bylo to tak nádherně nečekané. Jeho naléhavost mě zaskočila, a sotva mě začal líbat, byla jsem prostě ztracená. Ta jeho chuť máty, ty horké rty, pak nás postříkala voda, jako by se uvolnilo všechno to, čím jsem se toužila předávkovat. Všechno jsem to chtěla. Ten nečekaný polibek ve mně vzbudil pocit, jako bych náhle ožila… a vážně, vůbec netuším, proč to se mnou tak zamávalo.

Proto mě taky vůbec nenapadlo, že si mě ten kluk spletl s Honor, myslel si, že se líbá s ní. Zatímco pro mě ten nečekaný polibek znamenal tolik, pro něj to nebyla žádná novinka. Nejspíš takhle líbal Honor v jednom kuse.

Což bylo zvláštní, protože mně to připadalo tak… vášnivé. Až moc vášnivé na moji sestru.

Honor.

Zamžourala jsem na mobil a vytáhla ho ve vteřině, kdy zazvonil. Bylo zvláštní, že mi volala. My dvě jsme si skoro nikdy nevolaly. Přetáhla jsem kolečko na zelené pole a nenuceně prohodila. „Čau.“

„Jsi pořád se Saganem?“ zeptala se sestra.

Zavřela jsem oči a krátce vydechla. Ne že by mi v plicích po tom polibku ještě moc vzduchu zbylo. „Ne.“

Honor si povzdychla. „To je fakt divný. Nebere mi mobil. Snažím se mu zase dovolat.“

„Jo.“

Už jsem chtěla zavěsit, když se mě sestra zeptala:

„A proč nejsi ve škole?“

„No…,“ povzdychla jsem si. „Nějak mi nebylo dobře.“

„Aha. Jasně. Tak večer doma.“

„Honor, počkej,“ zarazila jsem ji. „Je se Saganem něco v nepořádku?“

„Jak to myslíš?“

„No, víš. Chodíš s ním proto, že… umírá, nebo tak něco?“ Na druhém konci zavládlo na chvíli ticho. Když mi ale sestra odpověděla, slyšela jsem v jejím hlase podráždění. „Ježíši, Merit. Jasně že ne. Ty jsi někdy fakt hnusná.“

A položila to. Zadívala jsem se na telefon.

Nechtěla jsem ji urazit. Jen jsem byla vážně zvědavá, proč s ním začala chodit. Nechodila s nikým od chvíle, co to skončilo s Kirkem, a s tím chodila od svých třinácti. Myslela jsem si, že má pořád zlomené srdce z toho, jak to skončilo.

Kirk byl prima kluk z farmy. Jezdil s traktorem, vozil balíky slámy, uměl spravit elektrický ohradník. Jednou spravil i převodovku v našem autě, když si s tím táta nevěděl rady.

Měsíc předtím, než nám bylo patnáct, dva týdny po tom, co Honor přišla s Kirkem o panenství, ho jeho otec našel ležet na poli. Kirk byl v bezvědomí a krvácel. Spadl z traktoru a ten se na něj převrátil. Zranění ruky, které přitom utrpěl, nebylo vážné, jenže mu v nemocnici udělali kompletní vyšetření. Tak se zjistilo, že spadl z traktoru kvůli záchvatu, který vyvolal nádor na mozku.

„Zřejmě mu tam vyrůstal už od dětství,“ prohlásil lékař. Kirk žil ještě tři měsíce. A moje sestra strávila celé tři měsíce po jeho boku. Byla jeho první a poslední dívka.

Seděla u něj, když vydechl naposledy.

To, že její první láska umřela na nádor na mozku, vyvolalo u Honor nezdravou fixaci. Od té doby se očividně nedokázala zamilovat do kluka, který byl zdravý a čekala ho normální průměrná délka života. Většinu času trávila na chatu s nemocnými v posledních stadiích choroby, beznadějně se zamilovávala do kluků, kterým zbývalo maximálně půl roku života nebo míň. Naše město je moc malé na to, aby Honor mohlo zásobovat podobnými nápadníky, ovšem Dallas je od nás jen dvě hodiny cesty. A v něm tolik nemocnic s odděleními pro nevyléčitelně nemocné. Honor měla vždycky aspoň dva takové kluky v dojezdové vzdálenosti. Trávila s nimi jejich poslední chvíle na zemi, s odhodláním být tou, na kom jejich oči spočinou naposledy. Stát se poslední dívkou, kterou budou milovat, než vydechnou naposledy.

A právě kvůli její posedlosti být poslední láskou smrtelně nemocných jsem si začala lámat hlavu, co ji upoutalo na Saganovi. Vzhledem k historii jejích posledních vztahů mi připadalo celkem případné se zeptat, jestli ten chudák neumírá, ale zřejmě jsem kvůli tomu ta hnusná.

Zajela jsem na příjezdovou cestu a ulevilo se mi, že jsem doma první. Pokud se nepočítá stálá obyvatelka suterénu. Vzala jsem z auta sáček s trofejí. Kdybych věděla, že mě po odchodu z bazaru čeká ten nejvíc ponižující zážitek za celých sedmnáct let mého života, sebrala bych tam z polic všechny poháry, co měli. Použila bych na to kreditku od táty pro nouzové situace. Protože přesně taková situace to byla.

Když jsem šla přes dvůr, zvedla jsem oči k poutači. Od našeho přestěhování neuplynul ani den, aby na něm můj bratr Utah nevyměnil nápis. Dělal to se stejnou precizností a spolehlivostí jako všechno ostatní v životě.

Bratr se budil vždycky v 6.20 ráno, do 6.30 se osprchoval, udělal dva koktejly smoothie, jeden pro sebe a druhý pro Honor, které stály na stole v 6.55. (Pokud je dřív neumixovala Honor.) Do 7.10 byl oblečený a šel vyměnit nápis. Do 7.30 pronesl otravnou povzbuzující řeč k našemu mladšímu bráškovi a odjel do školy. Pokud nebyl víkend. V tom případě zamířil do posilovny, kde strávil čtyřicet pět minut na běžeckém pásu, pak udělal sto kliků a dvě stě sklapovaček.

Utah neuznával spontánnost. Nečekal, že se mu stane něco nečekaného, i když to zní absurdně. Čekal jen to, co se čekat dalo. Překvapení nesnášel.

Nebyl rád, když se naši před několik lety rozvedli. Nebyl rád, když se táta znova oženil. A už vůbec se mu nelíbilo, když nám oznámili, že je naše nevlastní matka těhotná.

Ovšem našeho nevlastního bratra, který se v důsledku zmíněného těhotenství narodil, si zamiloval. Jenže milovat Mobyho Vosse nebylo nic těžkého. Ne kvůli jeho povaze, ale protože mu byly čtyři. Čtyřleté děti má rád každý.

Dneska stálo na poutači před domem poselství: „Nemůžeš si broukat s ucpaným nosem.“

Což byla pravda. Sotva jsem si to ráno přečetla, hned jsem to zkusila. A zkoušela jsem to i teď, když jsem kráčela k cedrovým dveřím našeho domu.

Totiž, domu… nemohla bych tvrdit, že náš domov patří k těm nejmíň nápadným v městečku. A domov je taky přehnaný výraz. Prostě… stavba, v níž žije sedm poněkud neobvyklých obyvatel. Zvenčí by nikdo nepoznal, že naše sedmičlenná rodina zahrnuje nevěrného ateistu, jeho exmanželku trpící vážnou formou agorafobie a dospívající dívku, jejíž záliby hraničí s nekrofilií. A další podivíny.

Jenže to by nikdo nepoznal ani zevnitř. Nebo málokdo.

Naše rodina dokáže skvěle držet svoje tajemství.

Náš domov stojí na vrcholku jedné silnice v miniaturním městečku v severním Texasu. Kdysi to byl místní nejnavštěvovanější kostel, ale pak ho můj otec Barnaby Voss koupil od skomírající církevní obce a definitivně uzavřel jeho dveře věřícím. Proto taky máme před vchodem kostelní poutač s denním poselstvím.

Můj otec je ateista, ovšem to není ten důvod, proč koupil zadlužený svatostánek a vyrval ho z rukou věřících. Kdepak, do toho neměl Bůh vůbec co mluvit.

Koupil kostel a uzavřel ho pro lidi proto, že absolutně, vehementně a bezvýhradně nenáviděl pastorova psa, a tudíž taky pastora Briana.

Wolfgang byl mohutný labrador, který vypadal i štěkal působivě, ale postrádal zdravý rozum. Kdyby psi chodili na střední, Wolfgang by byl určitě vůdce party fotbalistů. Hlučný protivný pes, který nejmíň sedm z osmi hodin, které chtěl táta věnovat spánku, nepříčetně štěkal.

Před lety jsme měli tu smůlu, že jsme byli Wolfgangovi nejbližší sousedé. Bydleli jsme v domě za kostelem. Okno ložnice rodičů vedlo na pozemky kostela, což byl zároveň Wolfgangův rajon, po kterém dusal v době, kdy by můj otec dal přednost tomu, aby to psisko spalo. Jenže Wolfgang si nenechal od nikoho diktovat, kdy co má a nemá dělat. Vlastně dělal přesný opak toho, co po něm kdo chtěl.

Pastor Brian si ho koupil ještě jako štěně, ani ne týden po tom, co se mu do kostela vloupali místní puberťáci a ukradli mu týdenní dary věřících. Měl asi pocit, že pes u kostela dalším krádežím zabrání. Bohužel nevěděl nic o tom, jak se má pes vychovávat, natož pak pes s IQ středoškolského fotbalisty. První rok se chudák zvíře skoro nevidělo s nikým kromě svého pána. Labrador sice nepobral moc rozumu, ale zato měl v sobě nevyčerpatelnou energii a zvědavost, a to všechno si vybíjel na nic netušících a nevinných obyvatelích sousedního pozemku. Zejména na mém otci Barnabym Vossovi.

Táta to zvíře nesnášel od chvíle, kdy se seznámili. Zakázal mně i sourozencům se k labradorovi přibližovat a často jsme ho slyšeli, jak nebohému psovi pod vousy vyhrožuje strašlivou smrtí. A někdy i z plných plic.

Táta nevěřil v Boha, ale náruživě věřil v karmu. A tak sice fantazíroval o sprovození Wolfganga ze světa, ale nechtěl mít na svědomí vraždu zvířete. I když to bylo nejhorší zvíře, jaké kdy potkal.

Jejich nevraživost byla vzájemná – proč by jinak Wolfgang trávil většinu života tím, že na tátu vrčel a štěkal, ať byl všední den či víkend, světlo nebo tma. Jen občas se dal rozptýlit veverkou.

Táta se léta snažil se svým trápením skoncovat. Nosil špunty do uší, vykřikoval varování, a když jednou v pátek večer vypil o pár skleniček svého oblíbeného vína víc, tři hodiny na Wolfganga nepříčetně štěkal. Vyzkoušel všechno, ale zbytečně. Tak zoufale toužil po tom se pořádně vyspat, že jednou strávil celé léto snahou se s Wolfgangem spřátelit v naději, že pak ten čokl přestane konečně štěkat.

Nepomohlo to.

Nezabralo vůbec nic a ani nemohlo, protože pastorovi Brianovi zřejmě záleželo na jeho psovi víc než na sousedovi Barnabym Vossovi. Bohužel pro pastora byla jeho skomírající církevní obec věčně bez peněz, zatímco tátu poháněla touha po pomstě a jeho příjmy z autobazaru byly slušné.

A tak nakonec udělal bance, jíž zadlužený kostel patřil, velkorysou nabídku na odkup. Na což pastor Brian neměl fondy. Taky trochu pomohlo, že táta zprostředkoval odpovědnému úředníkovi výhodnou koupi mírně ojetého Volva.

Když otec Brian oznámil obci věřících, že v dražbě prohrál, že můj otec hodlá kostel zavřít a nastěhovat tam svou rodinu, stali jsme se v městečku terčem pomluv. Což se od té doby nezměnilo.

Když otec před pěti lety podepsal smlouvu o koupi svatostánku, dal pastorovi se psem dva dny na opuštění pozemků. Nakonec jim to trvalo tři, ale čtvrtou noc po nastěhování do kostela můj táta poprvé po letech prospal celou noc bez vyrušování. Spal třináct hodin.

Pastor Brian se musel s nedělními kázáními přesunout jinam, ale Prozřetelnost asi stála při něm, protože už za den našel náhradní prostory. Za týden otevřel nový svatostánek v diákonově stodole, kde měl chudák jáhen sbírku traktorů. Další tři měsíce věřící sedávali při bohoslužbě na balících slámy a pastor Brian kázal z improvizované kazatelny z dřevěných palet.

A šest měsíců mělo jeho kázání jediné téma. Pastor si vytkl za cíl veřejně pranýřovat mého otce a jeho zbloudilou duši. „Nechť jednoho dne sezná, jak pomýleně se zachoval,“ modlil se se svými ovečkami, „a vrátí nám náš kostel… za přijatelnou cenu.“

Zpráva o tom tátu zneklidnila, protože se nedomníval, že má nějakou duši, a už vůbec ne zbloudilou. A rozhodně nechtěl, aby se za ni někdo modlil.

Asi sedm měsíců poté, co táta proměnil kostel v rodinné sídlo, začal pastor Brian najednou jezdit po městě v novém kabrioletu Cadillac. A další neděli už Barnaby

Voss nebyl hlavním tématem jeho pasivně-agresivních modliteb.

Byla jsem v autobazaru, když se táta s pastorem domluvili. Bylo to už před lety, ale pamatuju si to, jako by se to stalo včera. „Vy se přestanete modlit za mou neexistující duši a já vám slevím dva tácy z toho třešňově červeného kábra.“ Teď už to bylo několik let, kdy jsme naposledy slyšeli v noci Wolfgangovo štěkání, a několik let, kdy táta ráno vstával mrzutý. Naše rodina vnitřek kostela hodně pozměnila, ale pořád tam zůstaly tři věci, díky nimž to u nás doma pořád vypadalo spíš jako ve svatostánku než jako v rodinném domě:

1. Měli jsme vysoká vitrážová okna.

2. Na východní zdi visela dva a půl metru vysoká socha Krista na kříži.

3. Na trávníku před vchodem stál církevní poutač.

Ten poutač tam zůstal celá léta, jen táta změnil jeho záhlaví a místo Luteránská církev Crossroads tam nechal napsat Vila Dolar – Vossovi. To proto, že kostel je rozdělený na čtyři části jako dolar na čtvrťáky. Kéž by to mělo inteligentnější vysvětlení, ale bohužel.

Otevřela jsem přední dveře a vešla do Části jedna. Tu tvořila stará kaple proměněná v obývák a velkou kuchyni. Zařízení a vybavení bylo přizpůsobené současným účelům, ale na zdi tam pořád zůstal ten Kristus v nadživotní velikosti. Visel nám na kříži v obýváku. Utah s tátou se ho jedno léto neúnavně snažili odstranit, ale nepovedlo se jim ho sundat. Ukázalo se, že Ježíšův kříž není pověšený, ale že je součástí stěny, a nešel odstranit, protože spolu s ním by se strhla i celá východní stěna.

A to se tátovi nelíbilo. Nechtěl stavět novou zeď ani získat otevřený prostor. Má sice rád přírodu, ale zastává názor, že vnitřek domu a pozemky mají zůstat oddělené. A tak rozhodl, že obří Ježíš zůstane s námi. „Aspoň dodá Části jedna trochu osobitosti,“ rozumoval.

Je ateista, takže pro něj je to prostě jen výzdoba. Já mám nicméně na starosti to, aby byl Ježíš vždycky oblečený podle sezóny, takže teď má na sobě prostěradlo jako duch. Brzo bude Halloween.

Část dvě kdysi tvořily tři třídy nedělní školy. Táta tam nechal udělat víc příček a teď je z ní šest ložnic, velkých akorát tak pro jednu osobu, postel a prádelník. Já a mí sourozenci jsme obsadili čtyři z nich, pátý je pokoj pro hosty a šestý slouží tátovi jako pracovna. Až na to, že jsem ho nikdy neviděla ji používat.

Část tři je bývalá jídelna, teď ložnice pánů domu, ve které táta tvrdě spí osm hodin denně po boku Victorie Finney-Vossové. Victoria bydlí v Dolaru čtyři roky a dva měsíce. Nastěhovala se k nám tři měsíce před završením tátova rozvodu s mámou a šest měsíců před narozením tátova čtvrtého a doufejme i posledního dítěte Mobyho.

Část čtyři je nejodlehlejší a nejkontroverznější částí Dolaru.

Suterén.

Je zařízený jako byt. Je v něm koupelna se sprchovým koutem, kuchyňka a malý obývák s gaučem, televizí a širokou postelí.

Ve Čtyřce bydlí má matka Victoria Vossová (neplést s tátovou současnou manželkou, ačkoli mají stejné křestní jméno). Je to vážně smůla, že se táta musel rozvést s jednou Victorií a vzít si další, ale ještě větší smůla je, že obě Victorie spolu bydlí v Dolaru.

Tátovy vztahy s oběma Victoriemi se částečně překrývaly, což je pořád jablkem sváru mezi třemi dospělými v tomhle sídle.

Moje matka Vicky většinou neopouští suterén, ale její přítomnost v domě pociťují všichni. I když asi ne tak silně jako tátova současná žena Victoria. Vadí jí, že máma bydlí ve Čtyřce, a brojí proti tomu už ode dne, kdy se sama do Dolaru přistěhovala.

Asi je těžké žít v jednom domě s manželem a jeho bývalou ženou. Ale asi ne tak těžké jako zjištění mé mámy trpící rakovinou, že její manžel spí s její ošetřovatelkou.

Teď už je to ale pár let a já a mí sourozenci jsme už tátovi odpustili za to, co provedl mámě.

Ba ne, kecám. Neodpustili. Ani náhodou.

Nicméně celé ty roky se Dolar pořád přestavoval a renovoval, aby se z něj stalo normální rodinné sídlo, a pořád ještě není všechno hotovo. Ale táta je trpělivý.

Může se to zdá divné, ale my Vossovi vypadáme jako celkem normální rodina a náš dům jako celkem normální domov. Až na ta mozaiková okna, sochu Krista a církevní poutač. Pastor Brian na něm svědomitě měnil nápisy každou sobotu. Dával tam moudra jako: nemějte příliš otevřenou mysl, jinak vám z ní vypadne mozek nebo téma bohoslužby pro tento týden: padesát odstínů víry. Někdy si říkám, co si asi myslí lidé, kteří jezdí v autech kolem a čtou si Utahovy perly. Včera tam například napsal: na medaili pro nobelovu cenu míru jsou vyobrazeni tři nazí muži.

Občas mi to připadá legrační, ale většinou spíš trapné. Spousta obyvatel našeho malého městečka nás už tak má za výstředníky, kteří žijí v bývalém kostele. A tohle chování jejich domněnky jen potvrzuje. Myslím, že táta se poslední rok vážně snaží do města zapadnout a proměnit naše sídlo tak, aby nebylo patrné, co bylo dřív. Například strávil dva týdny tím, že kolem celého pozemku stavěl bílý laťkový plot.

Jenže laťkový plot z kostela dům neudělá. Pořád to vypadá tak, že bydlíme v kostele, který je teď navíc obklopený směšně nevhodným bílým plotem. Jenže i snaha se cení, no ne?

Šla jsem do ložnice a zavřela za sebou dveře. Sáček s trofejí jsem hodila na zem a svalila se na postel. Byly už skoro tři odpoledne, což znamenalo, že za chvíli přijdou Moby a Victoria. Pak Honor a Utah. Nakonec táta. Následuje rodinná večeře. Rodinná pohoda.

Pro dnešek už jsem měla zážitků nad hlavu. A pocit, že další už nesnesu.

Šla jsem do koupelny a prohledala lékárničku, jestli nenajdu něco na spaní. Normálně prášky užívám, jen když jsem nemocná, ale dneska jsem nutně potřebovala něco, co mi pomůže přečkat večer bez toho, aniž bych si v hlavě posedle přehrávala líbání s Honořiným klukem. Prášky tam nebyly, ale našla jsem sirup, který sliboval „klidnou noc“. To je ono. Dala jsem si rovnou pár doušků.

Vrátila jsem se do pokoje, vlezla si do postele a napsala tátovi esemesku.

Není mi dobře. Šla jsem dřív ze školy a teď ležím. Asi nepřijdu k večeři.

Pak jsem vypnula telefon a zastrčila ho pod polštář. Zavřela jsem oči, ale stejně před sebou pořád viděla Sagana. S Honor už jsme si nebyly tak blízké jako dřív, takže zase nebylo tak divné, že neznám jejího současného kluka.

Všimla jsem si, že v poslední době pořád někam mizí, jenže jsem se neptala kam. A pokud vím, domů ho nikdy nepřivedla, takže jsem nemohla vědět, o koho jde, když jsem ho dnes viděla.

Kdybych ho znala už před tím líbáním na náměstí, k celé té trapnosti by nikdy nedošlo. Hned bych věděla, kdo to je. A jestli má ten kluk jen trochu smyslu pro čest, rozejde se s ní a už nikdy se k naší rodině nepřiblíží. Přece do sebe ještě nemůžou být zamilovaní. Znají se sotva pár týdnů. A nikdo se zdravým rozumem by se nechtěl stavět mezi sestry. Natož mezi dvojčata.

Jenže na druhou stranu, on nic takového nechtěl. Byla to úplně pochopitelná chyba. Myslel, že jsem Honor. Kdyby věděl, že ne, nikdy by mi neřekl tu sladce morbidní větu „Pohřbíš mě“ – předtím než mi strčil jazyk do krku. Teď se tomu nejspíš směje. Možná hned vylíčil Honor, co se stalo, a smějí se tomu spolu.

Chechtají se chudince pitomé Merit, která si namlouvala, že po ní někdo takhle vyjel.

Měla jsem vztek, že jsem se chovala tak trapně. Kéž bych mu dala facku, když mě políbil. Ale to ne, já se mu vrhnu kolem krku a užívám si ten polibek, jak jen můžu. Líbilo se mi to tolik, že jsem to toužila zažít znova. Což mě rozčilovalo nejvíc. Rozhodně jsem nechtěla skončit tak, že budu sestře něco závidět. Jenže při pomyšlení na to, že ji Sagan líbá tak jako mě, se mnou lomcovala žárlivost jako záchvat zimnice.

Vždycky jsem se bála, že se stane něco takového. Že si nás dvě někdo splete a já se ztrapním, protože mi to nedojde. Vypadáme vážně úplně stejně. Jediný rozdíl mezi námi je, že Honor nosí kontaktní čočky a já ne. Ať dělám, co dělám, abych se od ní odlišila – ostříhám si vlasy, obarvím si je, nejím, přejídám se –, vždycky to skončí tak, že vážíme stejně, vypadáme stejně, mluvíme stejně.

Jenže stejné nejsme.

Jsem jiná než moje jednovaječné dvojče, které dává přednost umírajícím před živými.

Nejsem ani jako můj otec Barnaby, který převrátil celý náš život vzhůru nohama jen kvůli nenávisti k psovi.

Natáhla jsem se na noční stolek pro sluchátka. Radši budu usínat při poslouchání písniček Seafretů než hlasů naší rodiny.