NAPOLEON HILL

NÁVYKY ÚSPĚŠNÝCH

EUROMEDIA GROUP

Success Habits

Copyright © 2018 by Napoleon Hill Foundation

Translation © Marcela Petrželová, 2019

ISBN 978-80-284-0872-5

ÚVODNÍ SLOVO

Napoleon Hill, mladý reportér pocházející z hor v jihozápadní Virginii, dostal za úkol udělat rozhovor s americkým ocelářským magnátem Andrewem Carnegiem. Na pana Carnegieho velmi zapůsobila inteligence a ambice mladého Napoleona. Na konci třetího dne interview se ho tedy zeptal, jestli by nechtěl zasvětit dvacet let svého života tomu, aby – avšak bezúplatně – sepsal vůbec první knihu o filozofii úspěchu. Ta by se zakládala na zkušenostech nejúspěšnějších Američanů jejich doby. Napoleon Hill se rozechvěl, ale bez nejmenšího zaváhání souhlasil a panu Carnegiemu přislíbil, že tento projekt nejen započne, ale i dokončí.

To také udělal a dvacet let po onom rozhovoru v roce 1908 vydal Napoleon Hill svou první knihu s názvem Zákon úspěchu. V roce 1937 po ní přišla další, a to kniha Myšlením k bohatství, která se stala nejprodávanější knihou o úspěchu všech dob. V následujících desetiletích vydal Napoleon Hill mnoho dalších motivačních knih a intenzivně se věnoval pořádání přednášek po celých Spojených státech. V padesátých letech, to už mu táhlo na sedmdesát, si užíval částečného důchodu, když na něj začal naléhat chicagský pojišťovací magnát W. Clement Stone, aby své přednáškové programy představil také v rozhlase a televizi. V té době se už Napoleon Hill honosil doktorským titulem. A protože byl vždy dychtivý předávat zásady úspěchu novému publiku, tuto nabídku přijal a několik takových programů uvedl.

Doktor Hill spolu se svou manželkou založil v roce 1962 Nadaci Napoleona Hilla. Jejich záměrem bylo, aby nadace pokračovala v jeho díle i po jeho smrti. Zemřel v roce 1970 a tato nadace funguje dodnes. Šíří jeho zásady po celém světě v mnoha jazycích. Já jsem se v roce 1997 stal jejím správcem a v roce 2000 výkonným ředitelem.

Před několika lety jsem narazil na zaprášené magnetofonové pásky a rukopisy několika rozhlasových a televizních výukových programů doktora Hilla, které ležely zastrčené v archivech nadace. Nikdy nebyly vydány. Ostatní členové správní rady nadace byli u vytržení, že jim mohou vdechnout nový život, a tak přišla na svět série knih s názvem Napoleon Hill Is in the Air. Kniha, kterou právě držíte v ruce, je jednou z nich. Jedná se o přepis rozhlasových programů vysílaných v roce 1952 týden co týden v městečku Paříž v americkém státě Missouri.

Jak to, že Napoleon Hill poskytl sérii rozhlasových rozhovorů v tak malém městečku, jako je právě Paříž v Missouri? Odpověď jasně vystihuje jednu z jeho sedmnácti zásad úspěchu, ke kterým za dvacet let pozorování došel: každá nepřízeň osudu v sobě ukrývá semínko stejně velkého prospěchu. Doktor Hill mimo jiné vedl seminář také v St. Louis v Missouri, velkém městě na řece Mississippi. Ten se však ukázal být prodělečným. Víc peněz se utratilo za jeho propagaci, než se vydělalo na vstupném. Ale v publiku seděl také Bill Robinson, obchodník z missourské Paříže a dlouholetý obdivovatel doktora Hilla. Ten byl seminářem nadšený a doktora Hilla pozval, aby uspořádal sérii lekcí také v Paříži.

Ta byla v té době městečkem zhruba s 1400 obyvateli. Nachází se ve venkovské severovýchodní části Missouri na řece Salt River, daleko od jakékoli metropole. Nejbližším velkým městem je St. Louis, a to je vzdálené asi 220 kilometrů. Mladí lidé Paříž opouštěli, aby si hledali práci ve větších městech. Robinson si dělal s poklesem počtu obyvatel starosti, a proto zařídil, aby si během několika týdnů přednášky poslechlo přímo ve studiu na sto lidí z městečka. Byly vysílány v místním rozhlase a doktor Hill za ně obdržel 10 000 dolarů. V Paříži se našli skeptici, kteří se domnívali, že se přednášky budou podobat vystoupením šarlatánů, kteří zázračně uzdravují lidi nastrčené do publika, ale doktor Hill si je svým mocným poselstvím brzy získal.

Tato inspirativní vysílání zapůsobila na spoustu Pařížanů natolik, že začali zakládat diskusní kroužky. Místní farář postavil na učení doktora Hilla několik svých kázání. Jeho lekce měly za následek, že se v tomto městečku rozjela spousta nových obchodů. Rok po vysílání se doktor Hill zmínil, jak mu jeden postarší obyvatel

Paříže řekl: „Za posledních padesát let se sem k nám nedostalo nic, co by udělalo na tolik lidí takový dojem jako vaše učení.“

Byl také natočen film s názvem A New Sound in Paris, dokumentující změny, které v této malé komunitě nastaly po Hillových lekcích. Zhlédly ho stovky tisíc lidí a film napomohl tomu, aby se zásady úspěchu doktora Hilla rozšířily. Bohužel však upadl v zapomnění.

Napoleon Hill Paříž miloval. Bylo to skrz naskrz americké maloměsto. Nedaleko odtud – na Floridě v Missouri – se narodil Mark Twain. Jeho knihy zobrazují Středozápad jako místo plné odhodlání, poctivosti a dřiny. Milovaný americký malíř a ilustrátor Norman Rockwell namaloval v Paříži v roce 1946 známý obraz rušné místní novinářské kanceláře, který se objevil v Saturday Evening Post. Meandrující řeka Salt River se svými třemi rameny celou zdejší krajinu jen zkrášluje, aby se nakonec vlila do mocné Mississippi. Jedno z ramen protéká pod jedním z mála krytých mostů, které se zde kdy postavily.

Napoleon Hill jednou řekl: „Cesta nejmenšího odporu způsobí, že se všechny řeky – a rovněž někteří lidé – pokroutí.“ Příhodně tím vystihuje, jak se řeka Salt River vine a kroutí. Naštěstí však nevystihuje pařížské muže a ženy, kteří se takové cestě snažili ze všech sil vyhnout a udělat život svůj, svých rodin i celé komunity úspěšnějším a šťastnějším. Alespoň částečnou zásluhu si za to může připisovat právě Napoleon Hill.

Při četbě této knihy, prvního a jediného vydání oněch rozhlasových lekcí, budete narážet na různé lidi, kteří se vydali cestou nejmenšího odporu. Doktor Hill vám však ukáže, jak tuto cestu pomocí zásad úspěchu zavrhnout. Jeho lekce se zaměřovaly na některé ze sedmnácti zásad úspěchu. Doktor Hill vybíral pro své lekce takové zásady, o kterých byl přesvědčený, že lidem v Paříži pomůžou nejvíce. První dvě se zabývaly rozhodností záměru. Mnozí Hillovi stoupenci je považovali za nejdůležitější ze zákonů úspěchu. Další dvě se zaměřovaly na důležitost přesného a jasného myšlení. Další dvě podávaly vysvětlení o důležitosti uplatněné víry při dosahování úspěchu. Další dvě pojednávaly o příčinách neúspěchu a o tom, jak je překonat svou vytrvalostí a rozhodností. Devátá odhalovala, jak je pro úspěch nezbytná sebekázeň. Další dvě vysvětlovaly důležitost příjemné osobnosti. Poslední dvě se zabývaly vesmírnou silou zvyku. O té jediné ze sedmnácti zásad úspěchu také doktor Hill tvrdil, že ji nikdo před ním neodhalil.

Ve svých lekcích o rozhodnosti záměru doktor Hill vysvětloval, jak zákony přírody odrážejí jednoznačný záměr a plán. Podrobně vylíčil devět základních pohnutek, které lidi pohánějí, aby uskutečnili své plány a dosáhli svých cílů. V lekcích o přesném a jasném myšlení doktor Hill vysvětloval rozdíl mezi induktivním a deduktivním myšlením a ukazoval, jak odlišit důležitá fakta od těch nedůležitých. Popisoval, jak by měli lidé zpochybňovat názory a tvrzení druhých tím, že si budou klást jednu prostou otázku: „Jak to víte?“ Říkával, že podvod a klam na sebe upozorňují varovnými signály. Vyjmenoval nepřátele přesného a jasného myšlení. Tím nejdůležitějším jsou patrně emoce. Hill to shrnuje slovy: „Přesné a jasné myšlení je chladnokrevné myšlení.“

V lekci o uplatněné víře vysvětluje, jak si ji člověk může osvojit za pomoci rozhodného záměru, spojenectví mistrovských myslí a schopnosti poučit se z nepřízně osudu. Uváděl příklady mnoha průmyslníků a vynálezců, kteří používali uplatněnou víru, aby prospěli lidstvu.

Další dva programy se naproti tomu zabývaly příčinami neúspěchu. Vyjmenoval ty hlavní a uvedl konkrétní příklady, jak je překonat vytrvalostí a rozhodností. Doufal, že se mu podaří přesvědčit posluchače, z nichž mnohým štěstí zrovna nepřálo, že se těmto příčinám neúspěchu nemusí poddávat. V lekci o sebekázni hovořil doktor Hill o třinácti výzvách ve svém vlastním životě, které se mu díky sebekázni podařilo překonat. Obzvlášť výmluvným způsobem popisoval důležitost sebekázně při nakládání s časem.

Doktor Hill vyjmenoval pětadvacet hlavních aspektů přispívajících k příjemné osobnosti a vyzval posluchače, aby v těchto bodech sami sebe oznámkovali. Připustil, že on sám vždy podle těchto standardů nežil, uvedl však příklady lidí, kteří ano, a také zmínil patnáct věcí, které by člověk neměl dělat, pokud se z něj má stát příjemná osobnost.

Poslední dvě lekce byly o vesmírné síle zvyku a podávaly vysvětlení, jak doktor Hill na tento koncept přišel, když poprvé četl svou knihu Myšlením k bohatství rok a půl poté, co ji napsal. Vesmírná síla zvyku je zákon, podle kterého si člověk osvojuje návyky, aby uskutečnil svůj hlavní záměr. Doktor Hill nabízí řadu způsobů, jak ho člověk může využít, aby dosáhl svých vytčených cílů. Pevně věřím, že pro vás tyto nadčasové rozhlasové programy budou zdrojem důležitých informací a že vám ukážou cestu k dosažení úspěchu a štěstí. Záměrem doktora Hilla bylo učit a podněcovat Pařížany, aby jeho zásady používali k překonání nepřízně osudu, aby se vyhýbali cestě nejmenšího odporu, aby žili podle svého nejlepšího přesvědčení a aby tvrdě pracovali na zlepšení svého života. Vím, že v Paříži to zafungovalo, a jsem přesvědčen, že to může fungovat i u vás.

– Don Green

výkonný ředitel Nadace Napoleona Hilla

NÁVYKY ÚSPĚŠNÝCH

1

ROZHODNOST ZÁMĚRU

Dobrý večer, dámy a pánové. Dnes tady v Paříži v Missouri zahajujeme sérii rozhlasových programů o zásadách úspěchu, kterým jsem se učil a které jsem přes čtyřicet let rozvíjel. Je mi potěšením být ve vašem městě a doufám, že z toho, co tu uslyšíte, budete mít užitek.

První zásadou, o které budu hovořit, je rozhodnost záměru. Nezní to jako příliš velkolepé či vzrušující téma, ale je to začátek všech významných činů, které stojí za povšimnutí, dámy a pánové. Kdekoli narazíte na úspěšného člověka, setkáte se s osobou, která si zásadu rozhodnosti záměru osvojila ve svém oboru. A takový člověk se této zásady drží vždy a za všech okolností. Proto jsem ji v tomto vysílání zařadil na první místo a proto ji také budu rozebírat i v další lekci.

Uvedu vám názorný příklad, jak je absolutní rozhodnost důležitá, co se týče vašeho hlavního záměru. Před několika lety, hned po skončení první světové války, jsem zašel do banky do své bezpečnostní schránky.

Vytáhl jsem z ní list se svým rozhodným hlavním záměrem. V odstavci, ve kterém jsem uvedl příjem, jaký si pro daný rok, tedy pro rok 1919, představuji, bylo napsáno „10 000 dolarů ročně“. Vzal jsem pero a připsal jednu nulu, takže z toho bylo 100 000 dolarů. Pak jsem tuto listinu vrátil do schránky zpátky. Byl jsem přesvědčený, že musím mířit výš! A myslím, že to tenkrát netrvalo ani tři týdny a přišel do mé kanceláře muž z Texasu, který mi nabídl 100 000 dolarů ročně, když v Texasu strávím vždy tři týdny měsíčně a budu tam pro něj psát knihy o prodeji. Přijal jsem smlouvu, kterou mi předložil, podepsal ji, odcestoval do Texasu a okamžitě mu vydělal nějakých deset milionů dolarů.

Ta smlouva ovšem byla, jak bych to řekl, ošemetná. Psalo se v ní, že pokud nezůstanu celý rok, žádnou odměnu nedostanu. Zakrátko jsem začal pozorovat, že tento muž mnou vydělané peníze zneužívá. A tak místo abych ještě rok pokračoval v práci, obrátil jsem se na FBI a vrátil se do Chicaga. O veškerou odměnu vydělanou do té doby jsem tak přišel. Znovu jsem zašel do své bezpečnostní schránky a vytáhl svůj rozhodný hlavní záměr. Pečlivě jsem si přečetl, co se v něm psalo. Bylo tam: „Během roku 1919 vydělám částku 100 000 dolarů.“

Jakmile jsem si to přečetl, okamžitě mi bylo jasné, co je na tom špatně. Schválně, jestli na to také přijdete. Není pochyb, že jsem těch 100 000 dolarů vydělal. Jen těžko totiž najdete člověka, který by je nezaplatil, kdybyste mu zvýšili kapitál o deset milionů. Vydělal jsem je, to je pravda, ale nedostal jsem je. A teď vám povím proč.

Nedostal jsem je, protože jsem ve své afirmaci vynechal dvě důležitá slova. Znovu si tu větu vybavte tak, jak jsem vám ji říkal. Jestlipak vás ta dvě důležitá slůvka napadnou? „Během roku 1919 vydělám částku 100 000 dolarů.“ To je přece rozhodné, nebo není? Myslíte, že je to rozhodné? Svým způsobem se to zdá být rozhodné, že? Ale není, chybí tam dvě slova. Měl jsem tam napsat: „Během roku 1919 vydělám A OBDRŽÍM částku 100 000 dolarů.“

Myslíte, že kdybych to takhle do své afirmace napsal, mělo by to nějaký vliv na dohodu, co jsem uzavřel s člověkem, který mě nejspíš od samého začátku chtěl jen podvést? Myslíte, že bych pak ty peníze dostal? Ano, něco by se skutečně změnilo. Kdybych totiž kladl důraz na skutečnost, že peníze obdržím, poté co je vydělám, vzal bych tu smlouvu k právníkovi, společně bychom ji pečlivě prošli a můj právník by navrhl zakomponovat odstavec, který by specifikoval, že budu peníze dostávat každý měsíc, tak jak je vydělám. V tom by byl ten rozdíl.

Většina lidí, kteří uzavírají smlouvy a jiná ujednání s lidmi, tak činí s takovou nerozhodností, že málokdy dojde ke vzájemné shodě, jak tomu říkají advokáti. Jeden člověk to pochopí jedním způsobem a druhý naprosto jinak.

Smlouvy potřebujeme, protože někteří lidé jsou bohužel podvodníci, kterým se nedá věřit. Raději si volí snadnou cestu než tu poctivou. Cesta nejmenšího odporu způsobí, že se všechny řeky – a rovněž někteří lidé – pokroutí, a to byl rozhodně případ onoho muže z Texasu.

Chtěl bych vám uvést další příklad toho, jak moc je rozhodnost záměru důležitá. Před nějakými čtrnácti lety si mou knihu Myšlením k bohatství zakoupil jistý Bill Robinson odsud z Paříže. Přečetl si ji a udělala na něj takový dojem, že si řekl: „Jednoho dne se s panem Hillem setkám. Přivedu ho sem do Paříže a on promluví k našim lidem.“

Aby bylo jasno, na slovním spojení „jednoho dne“ není vůbec nic rozhodného, dámy a pánové. Uplynulo čtrnáct let. Bill polehával v posteli, četl si noviny a zahlédl v nich můj inzerát na kurz, který jsem v St. Louis pořádal. Tentokrát si řekl něco jiného. Vyskočil z postele a prohlásil:

„Pojedu do St. Louis, setkám se s tím mužem a okamžitě ho sem přivedu.“ V tom už byla rozhodnost. Opravdu přijel, a tak tady jsem.

Mohl tak učinit už před čtrnácti lety, kdyby si při čtení knihy řekl: „Líbí se mi to poselství, líbí se mi ten autor. Zajedu za ním a do měsíce ho sem dostanu.“ Kdyby do svých záměrů zakomponoval přesný čas, můžete vzít jed na to, že bych tu byl už mnohem dřív.

Rozhodnost záměru. Už jsem se zmínil, že úspěšní muži, jako jsou pan Andrew Carnegie, Henry J. Kaiser, Henry Ford nebo Thomas A. Edison, jednají s rozhodným záměrem. Obecně se dá říct, že má-li jakýkoli velký vůdce říct svému podřízenému, aby něco udělal, řekne mu nejen to, co má udělat, ale také to, kdy to má udělat, kde a proč by to měl udělat a jak – a co je nejdůležitější: pak dohlédne na to, aby ten člověk opravdu udělal, co mu řekl. Ne nepovažuje za odpověď.

A právě to z něj dělá velkého vůdce. Člověka, který přesně ví, co chce, a dokáže tuto informaci zprostředkovat lidem pod sebou takovým způsobem, aby ji pochopili a aby na ně udělal dojem.

Za války byl pan Kaiser zapojen do mnoha různých prací. Vyráběl pro armádu, co bylo zrovna nejvíc potřeba. Musel tedy zajistit, aby byly suroviny v jeho továrně ve chvíli, kdy budou zapotřebí. Když tedy například objednával náklad určitého druhu oceli, neposlal prostě jen objednávku do americké ocelárny, aby mu poslali náklad daného druhu oceli. Řekl, že chce tu ocel ve své továrně v určitý den, a pak poslal několik chlapíků do ocelárny, aby na náklad dohlédli. Dal jim pokyn, že pokud by se snad nějaký železničář opovážil z nějakého důvodu přesunout jejich náklad na vedlejší kolej, aby mu v tom zabránili a náklad pokračoval v cestě. Jinak se ani nemusejí vracet, protože už nebudou mít práci.

I to bylo celkem rozhodné. Pan Kaiser se tak celosvětově proslavil v oboru stavění lodí. Nikdy předtím lodě nestavěl, ale pochopil zásadu rozhodnosti. Mimochodem, pokud o panu Kaiserovi něco víte, pak je vám určitě také známo, že právě tohle patří k jeho mimořádným schopnostem. Je to jeden z důvodů, proč je to úspěšný člověk. Věděl, co chce, vytyčil si plán, jak toho dosáhnout, a ve všech bodech svého plánu byl naprosto rozhodný.

Zásadě „co, kdy, kde, proč a jak něco udělat“ říkám pravidlo CKKPJ. Nebylo by vůbec špatné, aby měl každý z posluchačů na klopě či na šatech připnutý špendlík, na kterém by bylo ono CKKPJ vyryté. Většina lidí, kteří váš špendlík uvidí, tomuto zaříkávadlu nebude rozumět, ale vy ano. Bude vám připomínat, že když někomu řeknete, aby něco udělal, musíte to říct zcela konkrétně. Musíte mu říct, co má udělat, kdy, kde, proč a jak. A nakonec musíte dohlédnout, že to také udělá.

Teď tu mluvím o rozdílu mezi úspěšným a neúspěšným člověkem. Ten neúspěšný obecně dává pokyny a vyjadřuje své touhy velmi nedbalým, rozvolněným a neurčitým způsobem a podle toho pak vypadají i výsledky.

Než mě před čtyřiačtyřiceti lety Andrew Carnegie pověřil, abych se stal autorem světově první praktické filozofie úspěchu jednotlivce, tři dny a tři noci jsem pobýval v jeho domě. Pečlivě mě tenkrát zkoumal, což jsem já ovšem vůbec netušil. Neznal jsem důvod toho všeho. Teprve po letech jsem přišel na to, že víc než cokoli jiného chtěl zjistit, jestli v případě věcí, které podnikám, mám právě tu vlastnost, která spočívá v konkrétnosti a rozhodnosti. Na konci třetího dne si mě zavolal do knihovny a řekl:

„Tři dny jsme tu mluvili o filozofii, kterou podle mě svět potřebuje. O filozofii, která poskytne obyčejnému člověku znalosti, jaké úspěšní lidé jako já získali celoživotními zkušenostmi metodou pokusu a omylu. Chci filozofii, která bude zformulovaná jednoduše, aby každý tak mohl požívat výsad úspěšných. Chci se vás k tomu na něco zeptat.“

A pak mi položil otázku: „Pokud vás pověřím, abyste se stal autorem této filozofie, představím vás významným lidem této země, kteří s vámi budou spolupracovat a kteří jsou v oblasti úspěchu odborníky na slovo vzatými; jste v takovém případě ochoten zasvětit dvacet let života výzkumu, avšak vydělávat si na živobytí sám, bez jakékoli finanční podpory z mé strany? Ano, či ne?“ Chvilku jsem se vrtěl, pokud si dobře vzpomínám. Připadalo mi to jako hodina. Nakonec pan Carnegie řekl „Chápu“ a začal mi pokládat jinou otázku. Skočil jsem mu do řeči. Odpověděl jsem: „Ano, pane Carnegie, nejen že vaše pověření přijmu, ale také se na mě můžete spolehnout, že svůj úkol dokončím.“ Řekl: „To jsem od vás chtěl slyšet.“ Pak ještě dodal:

„Chtěl jsem vidět výraz ve vaší tváři, když jste to řekl. Chtěl jsem slyšet tón vašeho hlasu, jakým jste to řekl.“

Tehdy se rozhodl a udělil mi pověření, které bylo jiným lidem, včetně vysokoškolských profesorů, odepřeno. Řekl, že když tu otázku položil jim, trvala jim odpověď v rozmezí od tří hodin do tří let a od některých se odpovědi vlastně nikdy nedočkal. Chtěl někoho pevného, kdo se dokáže rozhodnout, když má k dispozici všechna fakta. Když jsem na Den smíření roku 1918 začínal s časopisem Golden Rule, neměl jsem vůbec žádný počáteční kapitál. Během války jsem byl ve službách prezidenta Spojených států. Škola, jejímž jsem byl ředitelem a vlastníkem, byla v důsledku války v naprostém rozkladu. Já jsem ale chtěl vydávat časopis Golden Rule. Měl jsem to v hlavě už řadu let. Byl jsem přesvědčený, že nadešel čas, kdy by společnost takový časopis uvítala.

Jediné, co jsem potřeboval, bylo „pouhých“ 100 000 dolarů do začátku. To bylo všechno. Kdybych si šel půjčit 100 000 dolarů do banky, je docela možné, že by nenápadně stiskli tísňové tlačítko a vrhly by se na mě dvě gorily, které by mě předaly policii, protože by se mělo za to, že jsem se pomátl.

Nemohl jsem si půjčit ani ze soukromých zdrojů, protože jsem se neměl čím zaručit. A tak jsem vypracoval plán, jak tyto peníze nebo jejich ekvivalent získat, a trvalo mi pouhé tři dny, než se tak stalo. Než jsem se vypravil za mužem, kterému jsem chtěl dát tu výsadu, aby mi oněch 100 000 dolarů půjčil, sedl jsem si za psací stroj a napsal úvodní článek, který jsem chtěl otisknout na přední stránce časopisu. Jednal jsem, jako bych ty peníze už měl v ruce. Úvodník jsem zakončil slovy: „Budu potřebovat alespoň 100 000 dolarů, abych časopis rozjel. Nevím, odkud ty peníze přijdou, ale vím, že bych měl časopis Golden Rule vydat ještě letos.“ To je docela dost rozhodné.

Se svým úvodníkem jsem zašel za velmi vlivným a zámožným tiskařem panem Georgem B. Williamsem ze Chicaga. Nechal jsem ho, aby mě pozval do atletického klubu v Chicagu na oběd. Nechal jsem ho, aby za můj oběd zaplatil 3,85 dolaru, i když jsem se ho ani nedotkl. Místo toho jsem celou dobu mluvil. Pověděl jsem mu o časopise, a když jsem měl pocit, že ví všechno, co potřebuje, vytáhl jsem svůj úvodník a podal jsem mu ho. Když si přečetl poslední odstavec o tom, že nevím, odkud peníze na časopis přijdou, řekl: „Líbí se mi váš nápad, líbíte se mi i vy. Už dlouho se mi líbíte a myslím, že na tu práci máte. Přineste mi kompletní návrh časopisu a já ho otisknu. Dáme ho do stánků a budeme ho prodávat. Z toho, co vyděláme, si nejdřív vezmu své peníze já, a jestli něco zbude, dostanete to vy.“

A tímto způsobem, dámy a pánové, vznikl časopis Golden Rule, který během prvního půl roku dosáhl oběhu 500 000 výtisků a za první rok vykázal čistý zisk 3150 dolarů.

Když jsem později psal úvodník do časopisu Bernarda McFaddena, tuhle historku jsem mu vyprávěl. Podíval se na mě a odvětil: „Hille, znám tě už dlouho a cením si tvých schopností, ale ve tvých propočtech musí být nějaká chyba. Asi ti matematika ve škole moc nešla, protože náhodou vím, že abys rozjel celonárodní časopis s alespoň minimální zárukou, že nezkrachuje, musíš na to mít nejméně milion dolarů, a i tak je to padesát na padesát, že se ti nic z toho nevrátí.“

To mě tenkrát vyděsilo k smrti. Najednou jsem měl pocit, že jsem udělal něco, co jsem neměl. Je dobře, že jsem to nevěděl ještě předtím, než jsem se do toho pustil. Existuje spousta lidí, dámy a pánové, kteří se nikdy nepustí do věcí, které by rádi dělali, protože se bojí, že se neprosadí. Anebo nechtějí začít, dokud nebudou všechny podmínky příznivé.

Jestliže budete čekat na dokonalé podmínky, abyste udělali něco, co třeba už léta plánujete, nezačnete s tím nikdy. Pokud chcete něco opravdu udělat, sežeňte si všechny potřebné informace, zajistěte si nezbytné vybavení a pusťte se do toho. Může to znít zvláštně, ale je dost možné, že nástroje, které máte v danou chvíli v ruce, budou jako zázrakem nahrazeny jinými a lepšími.

Docela by mě zajímalo, jestli by mí posluchači nechtěli vědět, jaký je můj rozhodný záměr na příštích pět let.

Zajímalo by vás to? Prozradím vám ho, protože budete mít příležitost sledovat mě v akci. Uslyšíte mé prohlášení. Budete sledovat, jak ho krok za krokem proměňuji ve skutečnost.

Dámy a pánové, náš čas pro dnešní večer vypršel. Příště budeme téma rozhodnosti záměru rozebírat do větší hloubky. Těším se na vás.