ALL THE THINGS WE NEVER SAID

Text copyright © 2019 by Yasmin Rahman

Originally published in the English language as All the Things

We Never Said, an imprint of Bonnier Zaffre, London

All rights reserved.

,The moral rights of the author and the illustrator have been asserted.‘

Translation © Magdaléna Stárková, 2020, 2025

ISBN 978-80-284-0503-8

když si vzpomenu na své dospívání, hned mi v hlavě vytanou obrazy deprese. Tolikrát jsem večer plakala do polštáře, tolikrát si ublížila, tolikrát byla úplně otupělá… Vyrostla jsem v tradiční bengálské muslimské rodině podobné té, jakou jsem napsala pro Mehrín. V naší kultuře zatím lidé příliš nechápou závažnost psychických nemocí. Dobře si pamatuju, jak jsem se považovala za blázna a myslela, že mě nikdo na světě nepochopí. V tu dobu jsem ale také objevila young adult literaturu a přečetla o duševním zdraví všechno, co mi přišlo pod ruku. Byla jsem ohromená myšlenkou, že někdo chápe, co se mi děje, a cítí se podobně (i když to byly jen fiktivní postavy). Všimla jsem si ale, že všechny postavy v knížkách jsou bílé pleti. Žádná z nich se nemusela potýkat s pocity, že jejich kultura a náboženství jsou v rozporu s jejich trápením. Když jsem psala Co jsme si nikdy neřekli, chtěla jsem, aby se i dospívající muslimové měli s kým ztotožnit. Aby věděli, že v tom nejsou sami. Tohle je knížka, kterou bych si v dospívání sama přála číst.

Zároveň je to pocta mojí nejlepší kamarádce. Emily a já se kamarádíme už od dvanácti, ale to, že obě trpíme psychickými problémy, jsme se o sobě dozvěděly až po dvacítce. Emily je moje podpůrná skupina. Sama nevím, kde bych byla bez ní, knížek a cizích lidí na internetu, se kterými jsem mohla své trápení sdílet. Takové rozhovory mě zachránily. Čím víc jsme ochotní o duševním zdraví mluvit, tím více pomáháme těm, kteří to potřebují.

Mámě za to,
že mi dovolila žít podle své volby.

1. MEHRÍN

4.  dubna

Bismillah hir-Rahman nir-Rahim…

Ve jménu Alláha, nejslitovnějšího a nejmilosrdnějšího…

Zhluboka se nadechnu a vstoupím na modlitební kobereček, připravená k ranní modlitbě. Pod nos si mumlám verše z Koránu, ztrácím se v jejich rytmu a nechám arabštinu proudit tělem a očistit se tak od hlavy až k patě. Máma klečí hned vedle mě. Když se otočí, vidím, že se malinko usmívá v blaženě klidném výrazu, který se jí na tváři usadí vždycky, když se modlí. Přesně tohoto stavu bych ráda dosáhla taky.

Náboženství pro mě vždycky hodně znamenalo. Lidé se mi smějí, že mi víra tolik zasahuje do života, ale je to jediná věc, která mě ještě drží nad vodou. Někdy, když mi v hlavě zavládne chaos tak nesmírný, že mi div nepraskne lebka, opravdu nacházím v modlení útěchu. Sice to není jako paprsek světla nebo tak něco, ale… ukonejší mě to a na chvíli přehluší jinak neutišitelné hlasy. Sama to neumím vysvětlit, takže asi budu slepý věřící, který se nikdy na nic neptá. Věřím v Boha, věřím v nebe a v život po smrti, na který bychom se všichni měli připravovat, protože jedině tam najdu opravdový klid.

Máma zakončí modlitbu a odejde z místnosti, zatímco já ještě pořád klečím na koberečku. Říká se, že pokud si člověk něco přeje, je nejlepší o to Alláha poprosit při ranní modlitbě, a tak se hned pustím do osobního rozhovoru s Ním.

Alláhu,

mám pocit, že je se mnou něco špatně a že se to nedá napravit, ať se snažím, jak se snažím. Ráda bych žila bez toho věčného, všeobjímajícího smutku. Jenže místo toho se občas stane, že je mi najednou, jako by mě někdo bouchl pěstí do břicha a já nemohla popadnout dech, myslet ani vidět… Hlavu mám plnou obav, že se ani nemůžu soustředit na to, co zrovna dělám, s kým jsem a ani jestli dýchám. Už toho mám vážně plné zuby. Toho, co jsem si pro sebe nazvala Chaosem. Chtěla bych si nějak zpomalit myšlenky a… prostě být normální. Potřebuju smysl života, Alláhu, protože teď mě tu držíš jen ty, ale já mám najednou pocit, že to není dost.

Jako vždycky mě přemůžou slzy, takže nemůžu pokračovat. Schoulím se na podložku do klubíčka, pevně zavřu oči, zatnu všechny svaly a snažím si z těla vyhnat tu nesnesitelnou tmu.

„Mehrín! Pojď dolů na snídani!“ vnímám konečně hlas mámy. Nabral takový tón, že hned vím, že mě nevolá poprvé. Když vstanu, mám zatuhlé celé tělo a záclonami proniká ostré světlo. Promnu si tvář a malinko se seberu, než se vypravím dolů.

Máma už zaujala svoji obvyklou pozici u dřezu, drhne v něm pánev jako vzteklá a líčí nějaké rodinné drama u ní doma v Bangladéši, zatímco táta sedí v čele stolu, něco ťuká do mobilu a vůbec ji nevnímá. Pokojem se nese tlumená znělka Angry Birds. Imrán se opírá o kuchyňský pult hned vedle toustovače a taky zírá do smartphonu. Vklouznu dovnitř, nasypu si do misky cereálie a posadím se na druhou stranu stolu.

Nikdo ani nezvedne pohled.

Nikdo neprohodí ani slovo.

Ani si nevšimnou, že jsi tady.

STEJNĚ BY JIM BYLO LÍP BEZ TEBE.

Jsi jim úplně ukradená.

Nasypu si do pusy hrst vloček a cítím, jak mě jejich ostré okraje řežou do tváří a dásní. Žvýkám s největším úsilím, abych si z hlavy vyhnala nebezpečně se roztahující Chaos. Melodie Angry Birds se teď přelije ve zvukové znamení, že táta zrovna ztratil další život. S nespokojeným zabručením nechá mobil ťuknout o stůl. Imrán se zasměje a namaže si toust. Všechno sleduju z druhého konce pokoje. Máma si utírá ruce a jemně se dotkne Imránových zad na znamení, že se má brácha malinko posunout, když se prosmýkne kolem něho, aby se dostala k poličce. Vytáhne z ní talíř a ve vší tichosti mu ho podá. Imrán si povzdychne a hodí si na něho toust, než se posadí vedle táty, který se už zase věnuje telefonu.

„Mám to za tebe udělat?“ ptá se Imrán s plnou pusou.

„Už to skoro mám,“ mumlá táta, ale jeho radost zkazí další signál, že přišel o život. „Sakra!“

Imrán se zasměje, popadne telefon a ťuká do displeje jako zběsilý.

Když se na ty tři dívám, skoro bych měla pocit, že sleduju úplně normální rodinu. Nedělají nic světoborného, jen maličkosti, které dělají rodinu řádnou rodinou.

Koukej, jak jsou sami šťastní.

BEZ TEBE BY JIM BYLO LÍP.

Nikdo by si ani nevšiml, kdybys umřela.

Máma začala krájet zeleninu. Hodím misku do dřezu, vyhrnu si rukávy a popadnu houbičku.

„Co to máš na zápěstí?“ obrací se na mě máma a její nůž se zastaví uprostřed řezu. Očima ulpívá na mém předloktí. Něco se mi sevře v hrudi. Srdce, které jsem už měla dávno za netečné, poděšeně poskočí, až se mi usadí někde v krku.

To je ono.

Chvíle, které jsem se děsila a v niž jsem doufala zároveň.

Zatřesu rukou, abych si shrnula rukáv přes jizvy, ale ten se sesune jen o kousíček. Srdce mi bije tak zběsile, že ho cítím až pod košilí.

Dívám se na mámu v naději, že mě konečně uvidí a všechen ten tlak, ta bolest zmizí. Když jsem byla malá, uměla máma pouhým slůvkem a pusou vyléčit všechna moje trápení, a tak pořád tajně doufám, že to třeba bude fungovat i na Chaos. Jenže když se mi nakonec přece jen podívá do očí, nestane se vůbec nic. V její tváři se nezračí ani láska ani starost. Jen se mračí a je celá napružená.

„To máš z těch náramků?“ ulpí na mně chvilku očima, než se vrátí k zelenině. „Říkala jsem ti, že nemáš nosit levnou bižuterii.“

Samozřejmě si vůbec ničeho nevšimla. Nedochází jí to, protože takové věci ona nezná. V jejím světě je to jen samé slunce a motýli. Nikoho nic netrápí a nikdo si nepřeje prostě neexistovat. Všechno je dokonalé.

„Z náramků to nemám,“ zašeptám, když setřásám z misky přebytečnou vodu, než ji postavím na odkapávač. Potom si shrnu rukávy zase pěkně dolů.

„Náramky, nátepníčky, cetky… Všechno je to stejný,“ mumlá máma a ťuká do prkénka nožem morseovku. „Proč se místo poflakování v pokojíčku nepoohlídneš po nějaké práci? Pak by sis mohla dovolit věci, co ti nebudou ničit tělo.“

Sleduju, jak nůž kmitá mezi jejími prsty, a v duchu ho nutím sklouznout a zabořit se do kůže. Do mojí.

„Kdo by ji tak zaměstnal?“ vyprskne Imrán smíchy, aniž by odlepil oči od tátova telefonu. „Vždyť vůbec nic neumí. Je to prostě nula.“

Má pravdu. Jsi takovej lůzr.

Nikdo tě nikdy nebude mít rád.

TRAPKO. TRAPKO. TRAPKO. TRAPKO.

Bude jim líp bez tebe.

Najednou mi něco sevře hrudník. Tělem se mi rozlije podivný pocit a zápěstí mě začnou svědit jako v kopřivce. V hlavě už mi běží lákavý film s rudým potůčkem na kůži a s úlevou, kterou s sebou přinese. Obtočím prsty kolem zápěstí a stisknu.

Tátův telefon triumfálně zatrylkuje a táta s radostným zavýsknutím poplácá Imrána po ramenech, než mu sebere telefon, aby začal vyšší level. Imrán se opře do židle a na tváři se mu usadí potutelný úšklebek. Jeho oči pomalu kloužou mým směrem, ale než mě vůbec stihne znovu urazit, uháním pryč. Vyběhnu po schodech do patra až tam, kde mám pokoj, a zabouchnu za sebou dveře.

Nikomu na tobě nezáleží.

ŠMIK. ŠMIK. ŠMIK. ŠMIK.

ULEVÍ SE TI.

Stejně tě tu nechtějí.

Řež! Řež! Řež! Řež! Řež! Řež! Řež! Řež! Řež! Řež!

Nutkání řezat se je naprosto fyzická věc. V zápěstích mi pulzuje neklidná krev, srdce mi buší a nehty se zarývají do měkké plochy dlaně ve snaze všechno potlačit, ale nikdy to nestačí. Nejsem dost silná, abych odolala. Jsem slabá, patetická trapka. Pokaždé, když si ublížím, nenávidím se za to, co způsobuju svému tělu, ale jakmile mě zase přepadne chuť se říznout, stejně se jí nezbavím dřív, než to udělám. A tak si kleknu na podlahu a zpod matrace vytáhnu dobře schovaný nůž na koberce. Vážně jsem chudák.

Jsi tak pitomá! ZA NIC NESTOJÍŠ.

Nikdo by si ani nevšiml, kdybys tu nebyla.

NULO! Prostě to UKONČI!

Když je po všem a já za sebou zametu stopy, utahaná jako kotě se zaloguju do počítače. Když se říznu, Chaos na chvilku utichne a jsem zase schopná jasně přemýšlet.

Načtu stránku, která mi už pár dní straší v hlavě. Vlastně hned od doby, kdy jsem ji náhodou našla na internetu. MementoMori.com – stránka s jednoduchou zprávou:

Vyplň dotazník a my ti najdeme dokonalého partnera pro sebevraždu přesně podle tvých potřeb.

Když jsem tu stránku objevila, jako by do sebe něco konečně zapadlo. Určitě je to znamení! Poslední dobou jsem na sebevraždu pomýšlela docela často, ale vždycky jsem měla pocit, že na tohle řešení nedosáhnu. Asi nejsem nejlepší muslimka, ale vím, že zabít se je hřích, kterého na onom světě budu litovat. To, co si teď ze všeho nejvíc přeju, odporuje mému nejniternějšímu přesvědčení, a ať se snažím, jak chci, nemůžu změnit názor. Když jsem ale objevila MementoMori, napadlo mě, že se to všechno dá elegantně obejít. Stačí jen najít někoho, kdo ze mě sejme vinu. Pokud se tam přihlásím, zbaví mě to veškeré zodpovědnosti.

Od té doby na tu stránku chodím každý den. Už jsem si stáhla informační balíček a asi stokrát pořádně pročetla dotazník. Dokonce jsem si už nachystala odpovědi – stačí je jen nahrát a odkliknout, abych spustila proces s nevyhnutelným koncem.

1.     Celé jméno

2.     Věk

3.     Bydliště

4.     Proč chcete umřít?

Jednoduché jak facka. Každý by měl mít nějaký důvod, proč chce opustit tento svět – proč by to taky jinak dělal? Ale já za sebou nemám ani rozvod ani smrt dítěte. Nikdo mě nešikanuje a těhotná rozhodně nejsem. Tak proč? Proč chci umřít? Snažila jsem se to zjistit už tolikrát, ale stejně to pořád nezní dost přesvědčivě. Vždycky z toho vyjde jen trapné kňourání, takže se nakonec bojím, že nad mými slovy vyhodnocovatelé jen mávnou rukou a rozhodnou se počkat, až se můj život zase sám od sebe vylepší. A to nemůžu riskovat, a tak příběh o tom, jak nikam nezapadám a připadám si nevýznamná a neviditelná, zase pěkně smažu. Buším do backspacu na klávesnici tak horečně, že mám před sebou opět prázdné políčko. Usoudím, že krátká odpověď je asi lepší, a shrnu své problémy do jedné jediné věty:

Už nesnesu bolest své vlastní existence.

V zápěstí už mi zase tepe a přes slzy sotva vidím. K uším se mi odněkud z kuchyně nese mámin smích a hned pomyslím na to, jak neznepokojeně reagovala na moje jizvy. Aniž bych po sobě přečetla zbytek odpovědí, nahraju dotazník na stránku, odkliknu souhlas s podmínkami, a než se mi do hlavy stačí vplížit pochyby, zmáčknu tlačítko „odeslat“.

2. CARA

Řekli byste si, že máma prostě půjde nakupovat beze mě, nebo mě nechá před obchodem se psy na vodítku. (Z legrace jsem jí navrhla, že bych si mohla vyrobit cedulku s nápisem „Jsem postižená, sirotek a mám hlad“ a vydělat si tak pár šestáků, ale máma jen protočila panenky.) Ani nevím, proč mě pořád nutí jít do obchodu s ní, když je tam vždycky tolik lidí. A já lidi totálně nenávidím.

Cítím se jako chlapík, kterého přítelkyně vytáhla na nákup oblečení, a on teď musí čekat před kabinkou v tom stísněném prostoru vyhrazeném pro muže. Pro vozíčkáře naneštěstí takové útočiště neexistuje – vlastně jsem ráda, že najdu dost místa mezi regály, abych se jimi protlačila dál. Nejednou jsem převrhla celé věšáky s šaty, a když jsem se snažila ujet, zapletla se mi látka do kol.

„Musím ti koupit tu učebnici biologie,“ prohlásí máma, když se přesuneme k dalšímu obchodu. „Po velikonočních prázdninách začneme probírat trávení a já si to potřebuju trochu osvěžit, než se to pokusím naučit tebe.“

Mlčím.

„Na jednom fóru pro domácí vyučování jsem zahlídla super experiment. Potřebujeme k tomu jen jedlou sodu a…“

Vypnu a dál neposlouchám, protože mámino žvanění mi docela začíná lézt na nervy. Asi si myslí, že když mi vymluví díru do hlavy, vyžene mi z hlavy deprese. To proto mě věčně tahá ven. Jako by se moje neštěstí skrývalo u nás v domě.

Obloha je tak šedivá, že to vypadá, že za chvíli zase začne lít. Docela mě překvapuje, že mi máma ještě nedrží nad hlavou deštník. Dívám se před sebe, zatímco se sunu k přechodu. Je mi jasné, že všichni okolo zírají, ať už jsou to jen letmé pohledy s nadějí, že si jich ani nevšimnu, nebo nepokryté drzé okounění stařen a dětí ještě moc malých na to, aby jim to bylo trapné. Na přechodu natáhnu ruku po knoflíku pro chodce, ale buclatá paní se psem je tam první.

„Já to udělám, zlatíčko,“ řekne a div mě neodstrčí.

Zatímco tiskne knoflík, přejíždí očima od mojí tváře k vozíku. Nakonec se její pohled usadí na mém těle ve snaze určit správnou diagnózu a poskládat dohromady kousky mého příběhu.

Odvrátím hlavu a přeju si, aby zmizela nebo aby ji sežral ten její uštěkaný mop. Vlastně by úplně stačilo, kdyby se jí jen s gustem zakousl do kotníku a ona se přestala tvářit tak zatraceně soucitně. Postává tu, hledí na mě a já vím, že čeká poděkování. Předpokládá, že se zachovám jako dáma v nesnázích, kterou vlastně tak trochu jsem.

Naučila jsem se většinu lidí ignorovat a nehádat se s nimi. Už dávno se je nesnažím přesvědčit, že ačkoli mám chromé nohy, mozek mi ještě dokonale funguje. Že jsem ještě člověk.

Nebo už nejsem? Možná už jen napůl. (Paraplegickej humor, chápete?)

A tak tu ženskou ignoruju a zírám někam dopředu. V duchu si přeju, abych měla dost odvahy se teď odpíchnout a vřítit se rovnou doprostřed frekventované silnice.

Jenže to by nefungovalo. Jen úplné monstrum nedupne na brzdy, když mu před auto vjede chromajzl.

Paní se ke mně naklání tak blízko, že cítím octové chipsy, které právě dokřoupala. Její pes mi očichá kotník, potom pravé kolo od vozíku, a potom… Zvedne nohu.

„Míšo, fuj!“ cukne panička vodítkem dřív, než mi to zvíře stačí počůrat vozík. Pes zakňučí. „Je mi to tak líto,“ špitne ta ženská a dívá se při tom samozřejmě na mámu. „On se prostě jen pořád chce kamarádit.“

„Ach, to nevadí,“ usměje se máma. „Moc hezkej pejsek. Co je to za rasu?“

Octová lady se radostně rozpovídá o svojí kryse, která mi opět očichává chodidla. Zase vypnu a raději se zaposlouchám do šumění kol na mokré silnici a klapání po mřížkách kanálů. Jak by asi znělo, kdyby mi do vozíku napálilo v plné rychlosti auto?

Octová teď skoro šeptá – neklamné znamení, že mluví o mně a mém postižení. Mysleli byste, že se bude trochu krotit, když dřepím přímo vedle ní, ale to ne. Máma jí samozřejmě všechno líčí do posledních detailů.

„… před deseti měsíci měla nehodu v autě…“

Snažím se ji vytěsnit. Její hlas, její slova, celý svět kolem kromě semaforu na přechodu. Proč už dávno nenaskočila zelená?

„… ochrnutá od pasu dolů…“

Pes si zakašle, kýchne nebo uprdne někde u mých nohou, a tak se na něho podívám. Ještě pořád mě očichává a šťouchá nosem do rozvázané tkaničky. Přikážu nohám, aby ho malinko nakoply, ale samozřejmě marně. Neposlouchají mě. Pes znovu zvedne nohu a počůrá mi bílé conversky.

Vyrazím vpřed – pryč od oprsklého psa, pryč od mámy, která o mně mluví, jako bych tam vůbec nebyla, pryč od cizí ženské, co si myslí, že má nárok o mně vědět všechno.

Už jsem na silnici, v hlavě mi pulzuje krev plná adrenalinu a srdce tluče jako zvon. Všude kolem burácejí motory aut a já vím, že jedno se blíží.

Blíž.

Blíž.

Blíž.

Zakvílí brzdy. Čekám, že máma vykřikne a poběží za mnou, ale nic takového se nestane. Možná už jsem mrtvá?

Zadívám se doprava a vidím nehybné auto. I cestující v něm jsou jako vytesaní z kamene.

Je ticho.

A pak.

PÍPpípPÍPpíp.

Naskočí zelená.

Když přijdeme domů, vyskládá máma nákup a já hodím do koše pomočené tenisky. Máma se musí třikrát vracet, protože odmítá používat opěrky vozíku jako věšák, ačkoli jí to pořád navrhuju. Dokonce jsem jí řekla, ať mi něco hodí na klín jako do nákupního vozíku, ale jen nechápavě zavrtěla hlavou. Máma prostě nerozumí postiženému humoru. Můj psycholog Dr. Sterp tvrdí, že vtípky jsou obrannou strategií, kterou si osvojí mnoho paraplegiků. Málem jsem mu řekla, že daleko lepší strategií by bylo umřít.

Málem.

Jenže nejsem padlá na hlavu. Doktor by hned žaloval mámě, kdybych ze sebe vypustila cokoli podezřelého. Posledních pár sezení mě zahrnoval inspirujícími příběhy lidí na vozíku, na které jsem mu odpovídala vtipy o výměně žárovky.

„Co takhle Jess Strettonová?“ nadhodil. „Vyhrála ve tvém věku na paralympiádě zlato v lukostřelbě.“

„Kolik herců potřebujete na výměnu žárovky?“ zeptala jsem se.

„Dokonce dostala i vyznamenání!“ žvanil dál.

„Jen jednoho,“ mlela jsem si svou zase já. „Neradi se dělí o světla ramp.“

A tak dále a tak dále, než jemu došly zářné příklady a mně zase vtipy.

Nemá cenu ho přesvědčovat, že možná nejsem tak skvělá jako všechny ty osobnosti. Možná prostě na velké věci nejsem dělaná a ta nehoda mě měla zabít. Jenže to by asi nepochopil. Nechápe to totiž nikdo.

Máma usne na pohovce uprostřed její oblíbené reality show. Hlava jí padá doleva a z koutku se spouští slina. Po pěti minutách jejího chrápání se rozhodnu, že je bezpečné dát se na ústup. Trávit s ní celý den je těžší, než byste řekli – je jako hyperaktivní batole, které se mě snaží vtáhnout do hry, i když je to to poslední, na co mám chuť. Mám v lepším případě půl hodiny, než se probudí a začne vyšilovat, že nejsem s ní.

Jdu na záchod. Jedna z mála věcí, které si lidi neváží, je prostá možnost zajít si na toaletu, sundat kalhoty a v klidu se vyčůrat. Přistavím vozík co nejblíž záchodu a zabrzdím kola. Když se posunu až na kraj sedátka, zapřu se jednou rukou o desku a druhou o opěrku vozíku. Potom zaberu a přesunu své chromé tělo na porcelán. Smekne se mi ruka, ztratím rovnováhu, a jak letím k zemi, ještě se bouchnu loktem o vnější stranu mušle. Tváří plesknu o kachlíčkovou podlahu.

„Sakra!“ prsknu, když mi tělem projede ostrá bolest. Snažím se zase posadit a schoulit do nějaké pohodlnější pozice, ale žádná taková asi neexistuje, protože mě bolí celý člověk. A tak tu můžu jen ležet a čekat, až se vzbudí máma, zvedne mě do vany a umyje ze mě moč, která se mi začíná rozlévat pod nehybným tělem.

Takhle chcípnout, to by bylo něco.

„Určitě nepotřebuješ ještě něco?“ zeptá se máma, když mě přikryje peřinou, jako bych měla ochrnuté i ruce.

Látku deky jí zlostně vytrhnu. „Jsem v pohodě. Chci už jen spát.“ Mýdlo na mé kůži páchne neschopností.

Na chvilku na mně ulpí pohledem, než mě poplácá po ruce a vstane. „Tak jo. Kdybys něco potřebovala, zavolej.“ Zhasne světlo a ještě chvilku čeká, než se zachumlám do deky a zavřu oči.

Slzy zamknu pod víčky, než máma konečně zmizí v obýváku. Jakmile zaslechnu tlumený zvuk televize, natáhnu se na noční stolek pro laptop. Náhlá zář monitoru mě štípne do očí a slzy mi teď volně kanou po tváři. Valí se, stříkají a pálí. Je to k smrti unavený pláč. Přikryju se dekou, aby máma neslyšela moje popotahování.

Hřbetem ruky si utřu nos a do vyhledávače zadám: „Hledám partnera na sebevraždu.“ Obrazovku zaplaví články o mrtvých lidech a blogy snažící se mě přesvědčit, že „sebevražda není řešení“. Úplně nahoře svítí číslo na linku důvěry. Jako by nějaký samaritán mohl pochopit, jak mi je. Roluju až dolů, kde přece jen najdu fórum plné lidí, jako jsem já. Přečtu si několik příspěvků, zatímco mi z očí tečou slzy. Nakonec objevím jiného vozíčkáře.

Amy123: Neděle, 22.1. 15:53:50

Ahoj. Chtěla bych co nejdřív umřít. Potřebuju někoho, kdo ví jak na to a neselže. Už mám toho vozíku plný zuby. Jsem všem jenom na obtíž. Určitě jim beze mě bude líp.

Kliknu na odpověď, ale pak mi dojde, že ten post je starý. Amy123 už asi bude mrtvá. Uvažuju o tom, že na fórum zavěsím vlastní vzkaz, ale vzhledem k tomu, jak málo odpovědí dostali předchozí pisatelé, to asi ani nemá cenu zkoušet. Potřebuju něco rychlého a spolehlivého. Vrátím se k výsledkům hledání, roluju a klikám až tam, kde už to průměrného uživatele dávno přestalo bavit. Tam se objeví stránka MementoMori.com. Stojí u ní: „Vyplň dotazník a my ti najdeme dokonalého partnera pro sebevraždu přesně podle tvých potřeb.“

Zprostředkovatelský servis pro sebevrahy? SUPER!

Už žádné trapné vybírání. Prostě mi najdou někoho, kdo mi bude muset pomoct. Nic jiného nepotřebuju, jen člověka, který je fyzicky schopný mi pomoct na druhý břeh. Když rozkliknu odkaz, srdce mi nervózně buší. Design stránky vypadá jako něco, co nakreslil předškolák: černé pozadí, všude Comic Sans a špatně vycentrované menu. Sama netuším, jestli je to vtip, nebo geniální tah. Stačí jen vytvořit stránku tak mizernou, že ji úřady nebudou brát vážně.

Stáhnu si zazipovaný informační balíček, který ignoruju. Místo toho se hned vrhnu na dotazník. Vím, že bych si všechno měla pořádně prostudovat, ale vážně věřím v intuici a tahle stránka přímo volá, že je pro mě ta pravá. Třeba je to vážně moje jízdenka pryč z tohoto světa?

3. OLIVIA

Na římse krbu se usadila nová fotka.

Přímo uprostřed.

Menší fotky jsou posunuté do stran,

aby nic nepřekáželo novému přírůstku.

Na téhle fotce má matka spuštěné kudrnaté vlasy – její styl

pro zvláštní příležitosti – večeře,

gala,

rande.

Její úsměv se T Á H N E celou fotkou.

Hlava na jeho rameni.

Jeho ruka kolem mámina pasu.

Jeho prsty zaryté do její ruky.

Jeho rty v nenuceném úsměvu.

Nejradši bych ten rám vzala, prsty přejela po jeho ostrých

hranách a pak jím ŠVIHLA o zem, aby sklo

Z A Ř I N Č E L O.

Dívala bych se, jak se střepy rozlétávají

daleko a široko.

Potom bych z rozbitého rámu vytáhla fotku
a rrrrroztrrrrhala ji na kusy. Ty bych zapálila a nechala

plameny sežehnout jeho pitomý úsměv na popel.

„Hezký, ne?“ ptá se matka ode dveří.

Postavím rám zpět na římsu a ujistím se, že stojí na dokonalém místě.

Uprostřed

a

rovně.

„Nádherný,“ zalžu.

Sedneme si k večeři. Místností se line vůně humra a Maria nám nosí talíře. Matka tvrdí, že to je zvláštní příležitost.

On sedí

V

Č

E

L

E

stolu na tátově místě.

Už mám v sobě tři skleničky šampaňského. Zvláštní příležitost, ne?

Ale ještě pořád nejsem dost opilá. Ještě se mi nemlží zrak,

a tak vidím, jak se o něho

o

p

í

r

á,

když s ním mluví, a jak se vrtá v jídle. Asi ji ještě trápí jeho poznámka o její váze, i když od ní uběhl už skoro týden.

Políbí ji na krk.

Já si naliju další skleničku.

Rozhihňá se a letmo mě přejede pohledem, aby mu dala najevo, že tu nejsou sami, že mají společnost.

Společnost.

Žiju tady celý život a najednou jsem společnost.

Cítím na sobě jeho pohled.

Skloním hlavu a soustředím se na obsah talíře.

Najednou vybídne mámu, aby mi tu novinku konečně řekla.

Okamžitě zvednu hlavu. Teprve teď v ní cítím šampaňské a najednou se se mnou všechno točí.

Donutím se na ni podívat.

Rozzářená

nic netušící

matka.

Zeptám se jí, o jakých novinkách to mluví.

Musím jí nechat, že si je najednou přece jen malinko nesvá, jak si tak hraje s perlovým náhrdelníkem.

Sáhne po její ruce a stiskne jí prsty. Potom se zase nechutně usměje. Ten škleb se mu pomalu

R  O Z L  É  V Á

po tváři.

Vybízí ji, aby pokračovala.

Matka se narovná,

odkašle si

a řekne mi,

že už s ním dost dlouho chodí.

Jako bych to nevěděla.

Jako bych si nebyla vědoma toho

do nebe volajícího

množství času, které spolu tráví

a které on tráví v mé přítomnosti.

Prý je čas udělat další krok.

Ne.     

Ne.

Ne.

Ne.

Ne.

Ne.

Zvednu k ní prosebný pohled.

Žadoním.

Přeju si.

Hrdě mi oznámí, že mu vypršela nájemní smlouva.

Už si najali náklaďák, který sem přiveze jeho věci.

Příští týden.

Podívá se na mě.

Ušklíbne se.

Mrkne.

Budem spolubydlící, řekne mi.

Sklo se mi

T  Ř  Í  Š  T  Í v ruce.

Všude plno šampaňského.

Zvláštní událost.

Sklo mě

ŘEŽE

do prstů,

do dlaně.

Zvuk praskajícího skla protne ticho.

„Ale no tak, Olivie!“ kárá mě matka. „To byl křišťál!“

„Měla bys být opatrnější, Liv,“ přidává se on.

LIV.

Říká mi Liv.

Maria sem okamžitě pospíchá se smetáčkem a lopatkou. Snaží se na mě usmívat, zatímco tu spoušť uklízí, ale já se soustředím jen na střep v ruce.

Nejradši bych si ho přiložila na krk a

p  o m  a l  u

táhla, až by se mi ostré hrany zakously do kůže a otevřely

zející ránu, ze které by S T Ř Í K A L A

S T Ř Í K A L A

S T Ř Í K A L A krev

a dopadala na všechno kolem. I na krajkový ubrus, který matka dává každých čtrnáct dní do čistírny.

Chci popadnout rozbitou sklenici a bodnout si ji do hrudi.

ZNOVU

A 

ZNOVU

„Olivie?“ osloví mě matka, když Maria zmizí z jídelny
a s ní i mnou způsobený nepořádek.

Má nakrčené čelo a já vím, že čeká na odpověď
a káravě mě sleduje. Jenže ne moc pozorně.

Nikdy ne   dost    pozorně.

Bože chraň, aby viděla pravdu.

„Gratuluju,“ vysoukám ze sebe, „to je skvělý.“

„No že jo!“ položí mu zase dlaň na hřbet ruky, ale oči jí ještě ulpívají na mé tváři.

„Jsi v pořádku, Liv?“

LIV. 

Říká mi Liv.

„Omluvíte mě, prosím?“

Matka se ani nezeptá proč,
nevšimne si, jak zrychleně dýchám
a jak mi zběsile bije srdce.

Dostala, co potřebovala.

Budeme spolubydlící.

V pokoji konečně povolím sevřenou pěst a se smutkem se zadívám na uschlou červenou cestičku na dlani.
Odložím střep a vytáhnu laptop.
Potom otevřu dokument Word.
Seznam, který už sepisuju měsíce.

Seznam, který měl být jen fantazií, ale teď se stal jediným východiskem.

Celé seznamy zaškrtnutých webovek.

Stránek, kde sídlí stejně beznadějné duše jako já.

Lidé
jako
já.

ZOUFALÍ.

Hledající cestu ven.

Kliknu hned na první nepřeškrtnutý odkaz:

MementoMori.com

Prosím, ať je to ono.

4. MEHRÍN

5. dubna

„Co tu děláš?“ zeptá se Calliope, když vklouzne na místo po mé levici. „Nemají být Asiati náhodou chytří?“

„To je příšernej stereotyp,“ odpovím a zastrčím si papírek, na který jsem si ještě před chvilkou něco čmárala, pod učebnici. „Kromě toho jsi asi myslela na jinej typ Asiata.“

Doufám, že tímhle je naše diskuze u konce a Calliope si sedne někam jinam a dá mi svatý pokoj, ale místo toho vytáhne učebnici biologie a nechá ji s bouchnutím dopadnout na lavici. Hned za ní na desku stolu pohodí celou sbírku propisek, tužek, pravítek a hromadu dalších psacích potřeb, které za jedno studijní sezení stejně nikdy nemůže použít.

„No, aspoň mám s kým sedět,“ položí na stůl vedle svého papírnictví opatrně ještě mobil. „Věřila bys, že nám tohle zadají i na velikonoční prázdniny? Není to týrání dětí?“

„Hmm,“ zamručím neurčitě, když Calliope nepříliš ochotně udělám místo.

„Pascha odjel do Francie a my trčíme ve škole a učíme se.

Tohle je fakt peklo,“ zakloní hlavu a otráveně si povzdychne.

„Vždyť je to jen jeden den,“ namítnu.

„Jo, ale plnej přírodních věd,“ protáhne obličej. „Ani se nedivím, že propadáme – tohle je totiž ten nejpitomější a nejzbytečnější předmět na světě.“

„Tak to s tebou souhlasím,“ povytáhnu si mobil z kapsy jen tak, abych viděla na obrazovku.

Žádný nový e-mail.

Od chvíle, kdy jsem se zapsala na MementoMori, uplynulo už dvacet čtyři hodin. To by mi snad měli někoho najít, ne?

MOŽNÁ JE TVOJE PŘIHLÁŠKA TAK TRAPNÁ,
ŽE JI MĚLI ZA VTIP.

S tebou totiž nikdo nechce ani umřít.

Schovám telefon zpátky do kapsy a soustředím se na svůj dech jako pokaždé, když na mě jde panická ataka. Na internetu jsem se dočetla, že bych si měla představovat, jak se mi nafukují a zase vyfukují plíce.

„Jsi v pohodě?“ zeptá se Calliope po chvilce.

Než jí stačím odpovědět, otevřou se dveře a do třídy vejde pan Parker. Podle jeho výrazu soudím, že je z dnešního doučování stejně nadšený jako my. Věnuju Calliope křečovitý úsměv, než se otočím dopředu.

CALLIOPE SI VEDLE TEBE SEDLA JEN Z LÍTOSTI.

Stejně ten test studijních předpokladů projedeš.,

MÁMA MÁ PRAVDU   -   

NIKDY NEBUDEŠ TAK CHYTRÁ JAKO SYN TETY NADIYI.

TAK K ČEMU TO VŮBEC JE?

K ČEMU? K ČEMU?

Dokud je k nám pan Parker otočený zády, protáhnu si šátkem sluchátka, dám si je do uší a zesílím hudbu, jak můžu nejvíc, aniž by si toho všimli ostatní. Hudba a modlitby jsou jediné dvě věci, které mě dokážou uklidnit. Pokud ovšem pominu řezání. Do bubínků mě udeří kvílení kytary a pomalu vytlačí i Chaos v mé hlavě. Vytáhnu papírek a dál si čmárám. Zase jsem nakreslila Smrt, jenže tentokrát se na papíře místo černě oděné postavy s kosou vyjímá moje máma. Nakreslím kolem ní rámeček, takže je z obrázku rázem panel komiksu. K tomu přidám ještě bublinu na text. Než tam stačím něco napsat, cítím v žebrech loket své sousedky a rychle obrázek schovám zpět pod učebnici. Kdyby Calliope věděla, jak temné věci si tu čmárám, určitě by po škole roznesla, že jsem cvok. Otočím se k ní až ve chvíli, kdy jsem papír úplně schovala, ale ona mi nevěnuje ani pohled. Místo toho se dívá někam dopředu, kde stojí pan Parker a zírá přímo na mě. Rychle se narovnám a srdce mi tluče jako zvon. Sáhnu si pod šátek a vytrhnu sluchátka z uší.

„No, Mehrín?“ povytáhne obočí učitel.

„Promiňte,“ zamumlám.

Pan Parker jen nespokojeně mlaskne, což mě ještě víc poděsí.

„Promiňte překvapivě není druh tkáně,“ odsekne suše. Calliope vyprskne smíchy a snaží se to zamaskovat škrábáním na nose.

Dívám se na pana Parkera, něco nesmyslného koktám a čekám, až tuhle trapnost konečně ukončí. Všichni na mě zírají, takže bych se nejradši hanbou propadla a zmizela v nenávratnu.

Všichni se ti smějou. NENÁVIDÍ TĚ.

VŠICHNI TĚ MAJÍ ZA BLBEČKA.

AŽ BUDEŠ MRTVÁ,

NIKDO SI TOHO ANI NEVŠIMNE.

Pan Parker si povzdychne: „Myslím, že je čas udělat si pauzu. Potřebuju kafe.“ Než se vzpamatujeme, je ten tam.

Chci hned dát zpět do uší sluchátka, abych umlčela Chaos, který se zase dere na povrch, ale teď na mě mžourá Calliope. Vím, že si chce povídat. Položím telefon na stůl a vyprostím se ze spleti sluchátek.

„Nechceš k nám v pátek večer přijít?“ zeptá se. „Budu tam mít pár lidí, ale rozhodně žádnej večírek. Naši mi kladli na srdce, že to mám takhle všem říct,“ zašklebí se.

Zve tě jen z lítosti a zdvořilosti.

TAK TRAPNÁ JSI.

Ve skutečnosti tě na žádném večírku ani nechce.

A TEĎ UŽ URČITĚ LITUJE,

ŽE SI VEDLE TEBE SEDLA.

„Tak co, přijdeš?“ podívá se na mě.

Snažím se jí vyčíst z tváře, nakolik upřímné bylo její pozvání. Calliope bych zařadila mezi kamarádky, ale jen podle technické definice. Sedíme spolu ve škole, pracujeme v páru, někdy mi přihraje v tělocviku míč, ale stejně mezi námi stojí zeď. Ta, která se tyčí mezi mnou a celým zbytkem školy. Vlastně pořád předstíráme. Hrajeme si na to, že jsme k sobě milí, že jsme normální… Je docela fuška si tuhle fasádu udržet, ale jedině tak se to tu dá přežít.

Najednou mi dojde, že Calliope ještě dlužím odpověď.

Tak jí něco řekni!

Proč se s lidma nemůžeš normálně bavit?

PROČ NEMŮŽEŠ BÝT JAKO ONI?

Než jí stihnu odpovědět, vysvobodí mě zadrnčení telefonu a upozornění na e-mail:

1 nová zpráva od MementoMori.com

5. CARA

Mezi lidmi funguje takové pitomé klišé, že se občas probudíte a na chvilku zapomenete, že se vám stalo nebo děje něco hrozného. Filmy jsou toho plné – krásná, rozespalá holka se s úsměvem na tváři převalí pod zářivě bílou peřinou, sáhne po mobilu a… sevře jen vzduch. Pak jí to dojde. Noční stolek je pryč, protože ani neleží ve svém pokoji, ale trčí v nemocnici plné pípajících přístrojů na kousavých erárních prostěradlech a do ruky ji bodá kanyla kapačky.

Tak přesně tenhle obraz vážně nenávidím. Nesnáším ho o to víc, že se zakládá na pravdě. Tohle odporné klišé jsem teď já sama, což je možná ještě depresivnější než moje postižení samotné. Deset měsíců po nehodě se ještě snažím odkopat si deku, než mi dojde, že to nesvedu. Ještě pořád se točím na levý bok a čekám, že střešním oknem v podkrovním pokoji uvidím mraky. Místo nich se přede mnou ale prostírá jen zeleň zahrady, protože jsem se musela přestěhovat do přízemí, kde kdysi bývala jídelna. Občas se probudím s tou samou radostí v srdci, kterou jsem cítila, než šlo všechno do háje. Ale dnes… Dnes mi můj smutný nevýznamný život přece jen dopřál trochu radosti.

Natáhnu se na noční stolek pro telefon a vezmu si ho s sebou do peřin. Přišel mi e-mail – přesně jak jsem doufala! A zrovna od těch milých lidí z MementoMori.com. Malinko se mi rozbuší srdce – tak se mi dřív třepotalo, když kolem mě ve škole prošla Sarah McConnellová nebo když Ansel Elgort nahrál ochutnávku nových písniček na Instagram. Nejradši bych vstala z postele, což už se mi dlouho nestalo.

Čekám sáhodlouhý podrobný popis toho, co se teď bude dít, ale dostanu jen pár řádků:

Od: Administrátor (admin@mementomori.com)

Komu: Cara Saundersová (SpaghettiCarbonCara@gmail.com)

Předmět: RE: Vaše přihláška na MementoMori

Caro Saundersová,

byla jste propojena s:

–  Olivií Castletonovou

–  Mehrín Miahovou

První setkání: 5. dubna 16:00 na hřbitově u kostela sv. Kryštofa v Bridgeportu, BP8 2HD

Po příchodu na místo musejí všichni účastníci otevřít stránku MemetoMori, aby se ujistili, že mají alespoň jedno připojení.

Pořád dokola obnovuju schránku v naději, že dostanu nějaké další detaily nebo přílohu, ale zatím je to vše. Otevřu potvrzující e-mail, který jsem dostala hned po vyplnění dotazníku, ale i ten se skládá jen z několika suchých vět a neodpovídá mi na otázku, kde a jak umřeme. Slibovali mi personalizovaný plán společné sebevraždy a poslali jen jména dvou lidí, kteří možná ani neexistujou? Mají sebevražedné webovky nějakou zákaznickou linku? Protože teď bych si teda sakra stěžovala!

Podle Googlu ten kostel není daleko. Deset minut pěšky. Ha! – vidíte, co jsem říkala o té blažené zapomnětlivosti (nebo sebeklamu)? Takže oprava: potrvá deset minut, než se tam nějak dopravím. To ale není to nejsložitější. Čeká mě daleko zapeklitější problém – jak setřesu mámu?

Když se začnu oblékat, vrzne na chodbě před dveřmi podlaha.

„Caro, miláčku, neříkaly jsme si, že nebudeš zavírat dveře?“ vezme máma za kliku a nakoukne dovnitř. Její ostříží zrak už mi bloudí po těle, a tak nasadím ten nejzářivější úsměv a protáhnu ruku rukávem trička.

„Promiň,“ omluvím se sladce, „asi je to zvyk.“

Máma se zatváří překvapeně. Asi čekala, že jí ukousnu hlavu, což bych zrovna mile ráda udělala, ale místo toho se zubím, až mě bolí pusa.

„Aha,“ koktá a otevírá dveře dokořán, „no… udělala jsem ti k snídani francouzský toust.“

„To zní skvěle!“

No, možná jsem to přehnala. Máma mlčí a asi se snaží zjistit, jestli ještě sní, nebo jsem úplně zešílela.

„Tak jo, fajn!“ zašvitoří. „Potřebuješ pom–“ Než dořekne, kousne se do jazyka. Asi si právě vzpomněla na naše poslední sezení u psychologa. Dr. Sterp rád rozdává úkoly a máma je ukázkový šplhoun. Úkol na tento týden zněl jasně: přestat se mě vyptávat, jestli nepotřebuju pomoc.

V takové chvíli se na ni většinou utrhnu a potom strávíme snídani tím, že zarputile mlčím a máma si vesele žvatlá pro sebe.

„Jsem v pohodě,“ odpovím jí s dalším úsměvem, do kterého tentokrát přidám i zuby.

S mámou to div nesekne. Vydám se ke dveřím a rovnou k ní. Bylo by objetí moc podezřelé?

„Ten toust je táááák výbornej,“ prskám s pusou plnou chleba a vajec.

„Díky. Dala jsem tam hnědej cukr, přesně jak máš ráda,“ usrkne si kávy. „Tak co budeme dnes dělat? Oběd a potom kino? Nebo bys radši šla malovat keramiku?“

Co takhle mě na chvilku pustit z vodítka, abych si mohla s pár cizíma lidma z internetu naplánovat sebevraždu?

Mám to na jazyku, ale ovládnu se.

„Ehm, vlastně…,“ nakousnu.

„Myslím, že ve městě je nějaká slavnost. Nebo je to příští týden?“ Přejde k ledničce, na které visí pod magnety hromada letáků z míst, kam mě s sebou vláčela po nehodě. Přeletí očima reklamy a něco si mumlá pod nos.

„Mami,“ nadechnu se, „vlastně jsem doufala… že mě dneska pustíš ven.“

„Ano, zlato, myslím, že je nějaká slavnost… jen to tu najdu…“

„Ne,“ narovnám se. „Myslela jsem, že bych chtěla ven samotná.“

Šokovaně se otočí a rukou omylem shodí magnet z Mořského centra ve tvaru delfína. „Sa… sama?“

„Jo, myslím, že jsem na to už připravená. Teda…“ Narovnám ramena, až to zabolí, a zadívám se jí do očí. (Moje fyzioterapeutka tvrdí, že je to znak sebevědomí.) „Vlastně vím, že jsem připravená.“

„Miláčku, nemyslím, že…“

„Doktor Sterp ale říkal, že mám chodit víc ven.“

„Ale určitě ne sama. Caro, zlatíčko, ještě nejsi tak daleko.“

„Právě jsem ti řekla, že jsem!“ zatlačím do stolu tak prudce, že se na něm rozcinká nádobí a ze skleničky vystříkne džus. Máma malinko zalapá po dechu, a proto se zase soustředím na svůj úkol. „Promiň,“ vydechnu a utřu rozlitý džus rukávem.

„Hele, mami,“ nakousnu, „už je to deset měsíců a mám pocit, že bys mě měla nechat dělat věci samotnou. Chci mít zpátky aspoň trošku nezávislosti, chápeš? A ty mě zatím spíš brzdíš.“

Můj plán funguje – máma se rozesměje.

„Já chápu, že mě chceš hlídat,“ pokračuju, „a moc ti za to děkuju, ale… nemůžeš mě pořád chovat jako ve vatičce. Musím… musím najít víc lidí, jako jsem já, co chápou, čím si procházím a co cítím. Lidi, kteří chtějí to samé co já.“

Lidi jako Mehrín Miahovou a Olivii Castletonovou.

„Vážně, to chápu, zlatíčko,“ plácne sebou na židli vedle mě a vezme mě za ruku, „ale jsi teď tak… křehká. Jen se podívej, co se stalo včera večer…“

Křehká. Zatraceně křehká. Jako bych byla nějaká nablblá sněhová vločka. Jenže to já nejsem.

„Pamatuješ, jak mi doktoři navrhli připojit se k psychoterapeutické skupině?“ vytáhnu z rukávu další kartu a mám co dělat, abych jí nevytrhla ruku ze sevření. „Konečně jsem jednu takovou našla a ráda bych se tam stavila.“

„Do psychoterapeutické skupiny?“ povytáhne máma obočí, takže ani nevím, jestli je šťastná, smutná nebo naštvaná.

„Dnes ve čtyři se scházejí v jednom kostele ve městě a já… prostě bych tam ráda šla sama.“

„V jakém kostele?“

„U svatého Kryštofa. Trefím tam i bez tebe, takže mě nemusíš vozit.“

„Jak dlouho to sezení bude trvat?“

„To nevím,“ pokrčím rameny. „A ani na tom nesejde, mami. Prosím. Už jsem vážně připravená jet někam sama.“

Neřekne ani slovo, ale stiskne mi ruku a pohladí mě po jejím hřbetu palcem. Donutím se podívat se jí do očí a čekám na rozhodnutí. Jistě mi to hned zatrhne se slovy, že to zatím sama nezvládnu ani na záchod, natož abych se vypravila sama do terapeutické skupiny.

„Tak jo,“ kývne nakonec.

„Vážně?“

„Ano, vážně,“ usměje se. „Máš pravdu. Já a doktor Sterp tě už dlouho prosíme, abys zašla mezi lidi, jako jsi ty, takže když jsi konečně připravená, nebudu ti bránit. Jako bych mohla,“ stiskne mi znovu dlaň tak láskyplně, že musím polknout, abych zahnala knedlík v krku.

„Super. Díky moc, mami. Věděla jsem, že…“

„Já to myslím vážně, mami.“