Rich Dad Poor Dad  

Copyright © 2017 by Robert T. Kiyosaki

Translation © Radovan Baroš

ISBN 978-80-284-0525-0

Obsah

Úvod BOHATÝ TÁTA, CHUDÝ TÁTA

Kapitola první

LEKCE PRVNÍ: BOHATÍ NEPRACUJÍ PRO PENÍZE

STUDIJNÍ ODDÍL

Kapitola druhá

LEKCE DRUHÁ: PROČ VYUČOVAT FINANČNÍ GRAMOTNOSTI?

STUDIJNÍ ODDÍL

Kapitola třetí

LEKCE TŘETÍ: HLEĎTE SI SVÉHO VLASTNÍHO BYZNYSU

STUDIJNÍ ODDÍL

Kapitola čtvrtá

LEKCE ČTVRTÁ: HISTORIE DANÍ A MOC KORPORACÍ

STUDIJNÍ ODDÍL

Kapitola pátá

LEKCE PÁTÁ: BOHATÍ PENÍZE VYTVÁŘEJÍ

STUDIJNÍ ODDÍL

Kapitola šestá

LEKCE ŠESTÁ: PRACUJ, ABY SES UČIL – NEPRACUJ PRO PENÍZE

STUDIJNÍ ODDÍL

Kapitola sedmá

ZDOLÁVÁNÍ PŘEKÁŽEK

STUDIJNÍ ODDÍL

Kapitola osmá

JAK ZAČÍT

STUDIJNÍ ODDÍL

Kapitola devátá

JEŠTĚ VÁM TO NESTAČÍ? TADY JE SEZNAM DALŠÍCH AKTIVIT

STUDIJNÍ ODDÍL

ZÁVĚR

STUDIJNÍ ODDÍL

„Kniha Bohatý táta, chudý táta je výchozím bodem pro každého, kdo se snaží získat kontrolu nad svou finanční budoucností.“

– USA TODAY

Věnování

Tato kniha je věnována rodičům všude na světě, prvním a nejdůležitějším učitelům svých dětí, jakož i všem těm, kteří vzdělávají, ovlivňují a vedou ostatní svým příkladem.

Poděkování

Jak může člověk říct „děkuji“, když by chtěl poděkovat tolika lidem? Tato kniha je pochopitelně především poděkováním mým dvěma otcům, kteří pro mě byli velikými vzory, jakož i mojí matce, která mě učila lásce a laskavosti.

Nejdůležitějším člověkem, jemuž vděčím za to, že tato kniha mohla spatřit světlo světa, je však moje žena Kim – partnerka v manželství, podnikání i životě. Bez ní by můj život nebyl úplný.

Dvacet roků ze zpětného pohledu

PŘED DVACETI LETY…

A DNES

Prvního června 1967 vyšla gramodeska skupiny Beatles Sgt. Pepper’s Lonely Hearts Club Band. Deska se stala okamžitě komerčním hitem a miláčkem kritiky: strávila sedmadvacet týdnů na vrcholu žebříčku nejoblíbenějších desek ve Velké Británii a patnáct týdnů byla číslem jedna v USA.

Časopis Time označil Sgt. Pepper’s za „historický milník ve vývoji hudby“. Nahrávka získala v roce 1968 čtyři ceny Grammy, jakož i ocenění „Album roku“. Bylo to první rockové album, jemuž se této pocty dostalo.

Kniha Bohatý táta, chudý táta vyšla poprvé před dvaceti roky, 8. dubna 1997, v den mých padesátých narozenin. Na rozdíl od The Beatles se moje kniha nesetkala s okamžitým komerčním úspěchem a nezískala si ani obdiv kritiky. Vlna negativní kritiky, která následovala po jejím vydání, byla jejich pravým opakem.

Knihu Bohatý táta, chudý táta jsem si musel vydat vlastním nákladem, protože všichni vydavatelé, které jsem oslovil, ji tehdy odmítli. Několik zamítavých dopisů od vydavatelů obsahovalo komentáře typu „vůbec nevíte, o čem mluvíte“. Došlo mi, že většina z nich uvažuje spíš jako můj vysoce vzdělaný chudý táta než jako můj bohatý táta. Většina vydavatelů s finančními tezemi mého bohatého táty nesouhlasila…, stejně jako s nimi nesouhlasil ani můj chudý táta.

O dvacet let později

Roku 1997 vyznívala kniha Bohatý táta, chudý táta jako varování, jako kniha lekcí o naší budoucnosti.

Dnes, o dvacet let později, jsou si miliony lidí po celém světě stále více vědomi pravdivosti varování mého bohatého táty a jeho lekcí o budoucnosti. Mnoho lidí mi říká, že když se ohlíží do minulosti, dochází jim, jak byly jeho teze prorocké… že se jeho předpovědi splnily. Následují některé z jeho tezí:

Teze bohatého otce číslo jedna: „Bohatí nepracují pro peníze.“

Před dvaceti lety moji knihu několik vydavatelů odmítlo, protože nesouhlasili s tezí bohatého táty číslo jedna.

Dnes si je stále víc lidí vědomo prohlubující se propasti mezi bohatými a všemi ostatními. Mezi lety 1993 a 2010 připadlo víc než padesát procent růstu národního důchodu v USA jednomu procentu nejbohatších lidí v zemi. Mezitím se ovšem situace ještě zhoršila. Ekonomové z Kalifornské univerzity spočítali, že devadesát pět procent z růstu příjmů zaznamenaného mezi roky 2009 a 2012 rovněž odešlo jednomu procentu nejbohatších lidí.

Z toho pro nás plyne ponaučení: Peníze z růstu příjmů jdou do kapes podnikatelů a investorů, nikoliv zaměstnanců, ne do kapes lidí, kteří pracují pro peníze.

Teze bohatého otce: „Střadatelé prohrávají.“

Před dvaceti lety většina vydavatelů tuto tezi mého bohatého otce nekompromisně zavrhla. Pro chudé a pro lidi ze středních vrstev je „šetření peněz“ náboženstvím, finanční spásou před chudobou a ochranou před krutým světem. Podle mnoha lidí je nazývat ty, kteří šetří, „lúzry“ totéž jako brát Boží jméno do úst nadarmo.

Z toho pro nás plyne ponaučení: Lepší je jednou vidět než stokrát slyšet. Podívejte se na graf zachycující sto dvacet let existence Dow Jonesova akciového indexu, a jasně uvidíte, jak a proč se z těch, kteří šetří, stávají ti, kteří prohrávají.

Graf ukazuje, že v prvních deseti letech tohoto století jsme zaznamenali tři velké krize. Graf na následující straně znázorňuje tyto tři tržní propady.

Sto dvacet let indexu Dow Jones

Prvním tržním propadem bylo splasknutí bubliny akcií internetových firem („dotcom bubble crash“) v roce 2000. Druhý a třetí propad představovaly krach na trhu s nemovitostmi v roce 2007 a následná finanční krize z roku 2008.

Velká hospodářská krize roku 1929

Když porovnáte první tři krize jednadvacátého století s velkou hospodářskou krizí z roku 1929, učiníte si názornou představu o tom, jak „obrovské“ první tři krize tohoto století byly.

Tištění peněz

Graf na následující straně znázorňuje, že po každém burzovním krachu začaly vláda USA a Federální rezervní banka „tisknout peníze“.

Záchrana bohatých

Mezi roky 2000 a 2016 banky po celém světě ve jménu záchrany ekonomiky snižovaly úrokové sazby a tiskly peníze. Naši vládní představitelé chtějí, abychom věřili, že tehdy zachraňovali svět. Ve skutečnosti jen bohatí zachraňovali sami sebe na úkor chudých a střední třídy.

Dnes jsou v mnoha zemích nižší než nulové úrokové sazby, a proto střadatelé přicházejí o peníze. Dnes nejvíce ztrácejí chudí a střední vrstvy, lidé, kteří pracují pro peníze a snaží se něco ušetřit.

Teze bohatého táty: „Tvůj dům není aktivum.“

Před dvaceti lety, roku 1997, všichni vydavatelé, od nichž jsem dostal zamítavé dopisy, kritizovali poučku bohatého táty „Tvůj dům není aktivum“.

O deset let později, v roce 2007, nebyli méně bonitní dlužníci schopni splácet své rizikové hypoteční úvěry a celosvětová bublina na trhu s nemovitostmi splaskla. Miliony majitelů nemovitostí byly nuceny dát této tezi nakonec za pravdu, byť poněkud drsným způsobem. Jejich dům nebyl „aktivem“.

Skutečný problém

Většina lidí netuší, že krach na trhu s nemovitostmi ve skutečnosti žádný krach na trhu s nemovitostmi nebyl. Chudí lidé krach na trhu s nemovitostmi nezapříčinili.

Mohou za něj bohatí. To oni vytvořili komplikované finanční produkty známé jako deriváty – produkty, které Warren

Buffett označil za „zbraně hromadného ničení“. Když tyto zbraně hromadného ničení začaly explodovat, trh s nemovitostmi se zhroutil… a vina za tento krach byla připisována chudým lidem s rizikovými hypotékami.

V roce 2007 měly finanční deriváty hodnotu přibližně sedm set bilionů dolarů.

Dnes se hodnota finančních derivátů odhaduje na 1,2 biliardy dolarů. Jinak řečeno, situace se nezlepšila, ale ještě zhoršila.

Teze bohatého otce: „Proč bohatí platí nižší daně.“

Před dvaceti lety několik vydavatelů kritizovalo knihu Bohatý táta, chudý táta za to, že odhalila, jak a proč bohatí platí nižší daně. Jeden dokonce tvrdil, že nabádám své čtenáře k porušování zákona.

O deset let později, v roce 2007, kandidoval prezident Barack Obama podruhé na úřad amerického prezidenta proti guvernérovi Mittu Romneymu. Když vyšlo najevo, že prezident Obama odváděl na daních přibližně třicet procent svých příjmů a guvernér Romney zaplatil na daních méně než třináct procent, preference Mitta Romneyho začaly strmě klesat, což nakonec zapříčinilo jeho volební porážku. Daně se znovu staly hlavním tématem amerických prezidentských voleb v roce 2016.

Místo aby se chudí a příslušníci středních vrstev pídili po tom, jak je vůbec možné, že lidé jako Mitt Romney a prezident Donald Trump mohou legálně odvádět nižší daně, raději se kvůli tomu rozčílí.

I když prezident Trump slibuje snížení daní chudým lidem a středním vrstvám, bohatí budou ve skutečnosti vždycky platit nižší daně. To, že bohatí platí nižší daně, odkazuje zpět k tezi bohatého táty číslo jedna: „Bohatí nepracují pro peníze.“ Dokud bude člověk pracovat pro peníze, vždycky bude platit daně.

I když prezidentská kandidátka Hillary Clintonová slibovala, že zvýší daně bohatým, ve skutečnosti tím myslela zvýšení daní lidem s vyššími příjmy – například lékařům, hercům a právníkům –, a nikoliv skutečně bohatým.

Před dvaceti lety

Ačkoliv kniha Bohatý táta, chudý táta nebyla na rozdíl od alba Sgt. Pepper’s Lonely Hearts Club Band okamžitým komerčním úspěchem, v roce 2000 se dostala na seznam bestsellerů listu The New York Times a udržela se tam téměř sedm let. V roce 2000 mi také zavolala Oprah Winfreyová. Strávil jsem pak skoro celou hodinu v jejím televizním pořadu Oprah! a zbytek – jak se říká – je už historie.

Kniha Bohatý táta, chudý táta se stala nejprodávanějším titulem o osobních financích v dějinách, přičemž po celém světě se ze série o bohatém tátovi odhadem prodalo až čtyřicet milionů výtisků.

Je bohatý táta skutečná postava?

Miliony lidí se mě ptají, jestli je bohatý otec skutečná postava. Pokud chcete na tuto otázku znát odpověď,

poslechněte si syna bohatého táty Mikea v rozhlasové Show bohatého táty (Rich Dad Radio Show). Zmíněnou relaci si lze přehrát na webu Richdadradio.com.

Postgraduální škola bohatého táty

Kniha Bohatý táta, chudý táta byla napsána co nejjednodušším jazykem, aby radám mého bohatého otce mohl porozumět každý.

Pro ty, kteří by se rádi dozvěděli víc, jsem při příležitosti dvacátého výročí jejího vydání napsal knihu Proč jsou bohatí stále bohatší – co je to doopravdy finanční osvěta.

Kniha Proč jsou bohatí stále bohatší popisuje ještě detailněji a ještě do větší hloubky, co bohatý táta učil o penězích a umění investování svého syna a mne, a je určena pro postgraduální studenty; je to postgraduální studium pro studenty bohatého táty.

Varování… a návrh

I když jsem se nesmírně snažil, aby byla kniha Proč jsou bohatí stále bohatší co možná nejčtivější, to, čím se bohatí skutečně zabývají, jednoduché není. A není to ani snadné vysvětlit. Pochopit, čím se bohatí zabývají, vyžaduje skutečné finanční vzdělání, jakého se vám na našich školách nedostane.

Doporučuji vám, abyste si nejdříve přečetli knihu Bohatý táta, chudý táta a pak, pakliže se budete chtít naučit víc, můžete sáhnout po knize Proč jsou bohatí stále bohatší.

Poděkování za dvacet báječných let

Všem čtenářům minulým, přítomným i budoucím…

My všichni, kteří pracujeme ve Společnosti bohatého táty, vám chceme říct:

„Děkujeme za dvacet báječných let.“

Naším posláním je pozvednout finanční blahobyt lidstva na vyšší úroveň…

a to se začíná jedním životem a jedním člověkem.

Úvod

BOHATÝ TÁTA, CHUDÝ TÁTA

Jelikož mi radili dva tátové, mohl jsem si vybírat mezi dvěma opačnými stanovisky: mezi pohledem bohatého a pohledem chudého muže.

Měl jsem dva táty, jednoho chudého a jednoho bohatého. Ten první byl nesmírně vzdělaný a inteligentní. Měl doktorát z filozofie a absolvoval čtyři ročníky magisterského studia za méně než dva roky. Poté pokračoval v postgraduálním studiu na Stanfordské univerzitě, Chicagské univerzitě a Severozápadní univerzitě. Veškeré náklady na tato studia kryl ze stipendií. Ten druhý nedochodil ani osmou třídu.

Oba muži byli úspěšní a oba po celý život tvrdě pracovali. Oba slušně vydělávali. Zatímco jednoho však sužovaly celý život finanční starosti, z toho druhého se stal jeden z nejbohatších lidí na Havaji. Když ten druhý umřel, odkázal své rodině, dobročinným spolkům a své církvi desítky milionů dolarů. Ten první po sobě zanechal nezaplacené účty.

Oba moji tátové byly silné, charismatické a vlivné osobnosti. Oba mi radili, avšak každý mi doporučoval něco jiného. Oba věřili v moc vzdělání, ale rozcházeli se v tom, co bych měl studovat.

Kdybych měl jen jediného tátu, musel bych se jeho radou řídit, nebo bych ji musel ignorovat. Jelikož mi však radili dva tátové, mohl jsem si vybírat mezi dvěma opačnými stanovisky: mezi pohledem bohatého a pohledem chudého muže.

Místo abych jen nekriticky přijímal nebo odmítal stanoviska jednoho či druhého, jsem si uvědomil, že víc přemýšlím, porovnávám a pak si sám vybírám. Potíž byla v tom, že ten bohatý tehdy nebyl ještě bohatý táta a ten chudý ještě nebyl chudý táta. Oba teprve stáli na prahu své životní dráhy a oba zápasili, aby uživili své rodiny. Oba však už tehdy zastávali k otázce vydělávání peněz velice rozdílná stanoviska.

Zatímco jeden táta říkával, že kořenem všeho zla je láska k penězům, ten druhý tvrdil, že kořenem všeho zla je, když člověk peníze nemá.

Kluk s dvěma silnými a vlivnými otci to neměl jednoduché. Chtěl jsem jim být dobrým synem a poslouchat je, každý z nich mi ale vštěpoval něco jiného. Rozpor mezi jejich názory, zejména co se týče nakládání s penězi, byl tak propastný, že to ve mně probouzelo zvědavost a uvádělo mě to ve zmatek. Začal jsem si lámat hlavu nad tím, co mě vlastně každý z nich učil.

Nemalou část svého osobního času jsem strávil zpytováním, proč jeden otec říká to či ono a proč ten druhý hlásá něco úplně jiného. Cítil bych se daleko lépe, kdybych si mohl jednoduše říct: „Má pravdu. Souhlasím s ním.“ Anebo kdybych nad jejich slovy mohl jednoduše mávnout rukou s povzdechem, že „starý pán zase mluví z cesty“.

Místo toho mě moji dva tátové, které jsem miloval, přiměli k tomu, abych nad sebou přemýšlel a našel si svou vlastní cestu. To, že jsem si nakonec musel vybrat sám, bylo z dlouhodobého hlediska mnohem cennější, než kdybych jednoduše přijal nebo zavrhl ten či onen hotový názor.

Jedním z mnoha důvodů, proč bohatí bohatnou, chudí chudnou a střední třída se topí v dluzích, je okolnost, že o tom, jak nakládat s penězi, se člověk dozvídá doma, a ne ve škole. Většina z nás se učí, jak nakládat s penězi, od svých rodičů. Co však může chudý rodič svým dětem povědět o penězích? „Choď do školy a pilně se uč!“ řekne jim. Dítě může vyjít ze školy s vynikajícím prospěchem, avšak se způsobem myšlení a finančním rozhledem chudého člověka.

O tom, jak nakládat s penězi, se ve škole bohužel nic nedozvíte. Školy se soustřeďují na rozvíjení akademických a profesionálních dovedností, avšak neposkytují finanční vzdělávání. To vysvětluje, proč inteligentní  bankéři, lékaři nebo účetní, kteří dosahovali ve škole vynikajících výsledků, mohou mít po celý život finanční potíže. Náš astronomický rozpočtový schodek je z velké části dílem vysoce vzdělaných politiků a vládních úředníků přijímajících rozhodnutí o finančních otázkách bez jakékoliv finanční průpravy nebo jen s minimálními znalostmi o tom, jak s penězi nakládat.

PŘED DVACETI ROKY… A DNES

DLUHOVÉ HODINY TIKAJÍ

Posuňme se o dvacet let v čase: státní dluh USA dosahuje astronomických rozměrů. V momentě vydání této knihy atakuje hranici dvaceti bilionů dolarů.

Ano, bilionů… s „b“ na začátku.

Často se zamýšlím nad tím, co se stane s miliony našich lidí, kteří budou potřebovat finanční pomoc a lékařskou péči. Budou závislí na finanční pomoci svých rodin nebo vlády. Co bude, až státem subvencovaným systémům zdravotní a sociální péče dojdou peníze? Jak náš národ přežije, když budou děti do toho, jak nakládat s penězi, i nadále zasvěcovat jejich rodiče, z nichž většina bude – nebo už je – chudá?

Protože jsem měl dva vlivné otce, učil jsem se od obou. Musel jsem přemýšlet o tom, co mi oba moji tátové radili, a v důsledku toho jsem si osvojil cennou schopnost uvědomit si, jaký vliv má na život člověka způsob jeho myšlení.

Jeden z otců třeba říkával: „To si nemůžu dovolit!“ Ten druhý mi takto mluvit zakazoval. Trval na tom, abych se místo toho ptal: „Jak dosáhnout toho, abych si to dovolit mohl?“ To první je konstatování a to druhé je otázka. Jedno vám poskytuje výmluvu a to druhé vás nutí přemýšlet. Onen táta, který měl záhy zbohatnout, se domníval, že jakmile člověk prohlásí, že si něco nemůže dovolit, jeho mozek automaticky vypne. Když si položíte otázku, jak byste mohli dosáhnout toho, abyste si to či ono dovolit mohli, váš mozek okamžitě začne šrotovat. Nešlo mu ani tak o to, aby si mohl koupit, cokoliv ho napadne. Jeho posedlostí bylo udržovat svůj mozek, ten nejvýkonnější počítač na světě, soustavně v bdělém stavu. „Můj mozek je den ode dne výkonnější, protože ho neustále procvičuju. Čím je silnější, tím víc peněz můžu vydělat.“ Byl přesvědčený, že když říkám, že si to či ono nemohu dovolit, dávám tím najevo svou duševní pohodlnost.

Ačkoliv oba otcové usilovně pracovali, neušlo mi, že když přišla řeč na finanční záležitosti, jeden z nich měl ve zvyku svůj mozek ukládat k spánku, zatímco mozek toho druhého se dostával do varu. Z dlouhodobého výhledu se tak finanční situace jednoho neustále zlepšovala, zatímco ten druhý si vedl stále hůř a hůř. Je to podobné, jako když jeden člověk chodí do fitka a pravidelně cvičí, zatímco druhý dřepí na pohovce a dívá se na televizi. Tak jako pravidelné fyzické cvičení zvyšuje vaše vyhlídky na zdravý život, tak i pravidelné duševní cvičení zvyšuje vaše vyhlídky na zbohatnutí.

Moji dva tátové měli diametrálně odlišný pohled na svět. Jeden měl za to, že by bohatí měli platit vyšší daně a postarat se tak o ty méně majetné. Ten druhý naopak soudil, že „daně trestají ty úspěšně a zvýhodňují ty neúspěšné“.

Jeden táta mi radil: „Pilně studuj a najdi si práci u nějaké dobré společnosti.“ Druhý otec mi doporučoval: „Pilně studuj, aby sis nějakou dobrou společnost mohl koupit.“

První táta říkal: „Nejsem bohatý proto, že mám vás, děti.“ Ten druhý namítal: „Jsem bohatý, protože mám vás, děti.“

Jeden své spolustolovníky podněcoval, aby se s ním při večeři bavili o penězích a obchodních záležitostech. Ten druhý hovory o penězích u jídla zakazoval.

Jeden říkával: „V otázce peněz sázej na jistotu a zbytečně neriskuj.“ Druhý radil: „Osvoj si strategii řízeného rizika.“

První prohlašoval: „Náš dům je naše největší investice a naše nejcennější aktivum.“ Druhý tvrdil: „Náš dům je pasivum, a pokud se na něj díváš jako na svou největší investici, měl by ses nad sebou zamyslet.“

Oba otcové platili své účty včas, ale zatímco jeden je platil okamžitě, ten druhý až na poslední chvíli.

Jeden otec věřil, že by se o vás a vaše potřeby měla postarat vláda nebo společnost, pro niž pracujete. Neustále si lámal hlavu s tím, kdy mu zvýší plat, jaký bude mít důchod, jaké bude mít zdravotní benefity, jestli bude mít nárok na nemocenskou, na placenou dovolenou a na další požitky.

PŘED DVACETI ROKY… A DNES

VÁŠ DŮM NENÍ AKTIVUM

Zhroucení trhu s nemovitostmi v roce 2008 bylo jasným signálem, že vaše rezidenční nemovitost vaším aktivem není. Nejenom že není s to „strkat vám do kapsy peníze“, ale nedá se spolehnout ani na to, že její hodnota bude vzrůstat. Ještě v roce 2017 měla spousta domů stále nižší hodnotu než v roce 2007.

Udělalo na něj dojem, když se dva jeho strýcové dali k armádě a po dvaceti letech aktivní služby si vysloužili doživotní rentu a další služební výhody. Líbila se mu představa, že armáda svým penzionovaným příslušníkům poskytuje zdravotní ošetření a možnost nakupovat každodenní potřeby v armádních obchodech nebo stravovat se ve vojenských kantýnách. Zamlouval se mu také systém doživotních úvazků, které poskytují některé univerzity. Vyhlídky na celoživotní zaměstnání a rozličné zaměstnanecké výhody hrály mnohdy větší roli než to, o jakou práci se jednalo. „Celý život jsem usilovně pracoval pro vládu, a tak si všechny ty výhody zasloužím,“ říkával častokrát.

Druhý otec vyznával úplnou finanční nezávislost. S opovržením se vyjadřoval o mentalitě „zákonných nároků“ a dával jí za vinu vytváření neduživých a finančně závislých lidí. Byl horlivým zastáncem finanční zdatnosti.

Jeden táta stěží našetřil pár dolarů. Ten druhý vytvářel investiční příležitosti. Jeden táta mě naučil napsat působivý životopis, abych si mohl najít dobré místo. Ten druhý mě naučil koncipovat kvalitní podnikové a finanční plány, abych mohl pracovní místa vytvářet.

Dospívání pod vlivem dvou silných otců mi umožnilo sám na sobě pozorovat, jaký vliv mají dva různé typy uvažovaní na život člověka. Uvědomil jsem si tak, že lidé skutečně utvářejí svůj život podle toho, jak smýšlejí.

Můj chudý táta kupříkladu opakovaně říkával, že nikdy nebude bohatý, a toto jeho proroctví se skutečně naplnilo. Můj bohatý táta naproti tomu sám o sobě vždycky mluvil jako o bohatém člověku, když říkával: „Jsem bohatý muž a ti takové věci nedělají.“ Dokonce i když v důsledku velkého finančního krachu úplně zbankrotoval, stále o sobě mluvil jako o bohatém člověku, přičemž k tomu dodával:

„Je rozdíl být chudý a být bez peněz. Bez peněz je člověk jen dočasně, chudým však zůstává napořád.“

Můj chudý táta také říkával, že ho peníze nezajímají nebo že na penězích nezáleží. Můj bohatý táta vždycky říkal, že peníze znamenají moc.

Sílu našich myšlenek nelze změřit ani náležitě ocenit, avšak já jsem si už jako malý hoch uvědomoval, jak je důležité být si vědom svých myšlenek i toho, jak se vyjadřují. Došlo mi, že můj chudý táta byl chudý ne proto, kolik vydělával, což nebylo málo, ale kvůli tomu, jak přemýšlel a jak se choval. Už jako malý kluk se dvěma otci jsem si intenzivně uvědomoval, jak je důležité, čí názory přijímám za své. Měl bych naslouchat svému bohatému, nebo svému chudému otci?

Je rozdíl být chudý a být bez peněz. Bez peněz je člověk jen dočasně, chudým však zůstává napořád.

Ačkoliv oba muži chovali nesmírný respekt k touze po vzdělávání a rozšiřování obzorů, rozcházeli se v tom, co přesně by si měl člověk osvojovat. Jeden chtěl, abych pilně studoval, obdržel akademický titul a našel si dobře placenou práci. Chtěl, abych dosáhl nějakého odborného vzdělání, stal se advokátem nebo účetním, pokračoval ve studiu na obchodní škole a získal manažerský titul. Ten druhý mě povzbuzoval, abych se učil, jak zbohatnout, a abych se naučil chápat, jak peníze fungují a jak je lze přimět, aby pracovaly pro mě. „Já nepracuju pro peníze!“ opakoval stále znovu a znovu. „To peníze pracují pro mě!“

Když mi bylo devět let, rozhodl jsem se, že co se týče peněz, budu se držet rad svého bohatého otce a že nebudu dbát doporučení svého chudého otce, byť právě on byl nositelem všech možných akademických titulů.

Co jsem se naučil od Roberta Frosta

Robert Frost je mým oblíbeným básníkem. Mám rád hodně jeho básní, avšak nejraději mám báseň Cesta, jíž jsem nešel.* Beru si z ní ponaučení prakticky denně.

Cesta, jíž jsem nešel

Dvě pěšiny les ukrýval

a já se nemoh rozdvojit

a projít obě. Tak jsem stál

a dlouze jednu sledoval,

jak v dálce mizí ve chvojí.

Pak šel jsem druhou z nich. Ta snad,

byť o nic horší, travinou

si zasloužila prošlapat –

ač rozdíl byl jen sotva znát,

vždyť tráva rostla na obou

a obě shodně toho dne

tam vedly listím spadaným.

Ta první počká, nebo ne?

Však spleti cest jsou bezedné:

Já tušil, že se nevrátím.

Až dlouhé roky uplynou,

tu kdesi řeknu s povzdechem:

Dvě cesty, les – a já šel tou

jen o trochu víc zarostlou.

A proto dneska jsem, kde jsem.

A proto dneska jsem, kde jsem.

Celá léta jsem nad básní Roberta Frosta přemýšlel.

Odmítnout řídit se radami a postoji svého vysoce vzdělaného otce v otázce nakládání s penězi pro mě nebylo snadné, avšak bylo to rozhodnutí, které utvářelo zbytek mého života.

Jakmile jsem se rozhodl, kterého otce budu poslouchat, moje finanční vzdělávání započalo. Můj bohatý otec mě učil po tři desetiletí až do mých devětatřiceti let. Přestal s tím, jakmile si uvědomil, že mi konečně začíná docházet, co se mi pokoušel vtlouct do mé častokrát nechápavé hlavy.

Peníze jsou formou moci. Ještě větší moc než peníze má však finanční osvěta. Peníze se dají vydělat a zase rozházet. Když však máte povědomí o tom, jak peníze fungují, získáte nad nimi moc a můžete začít akumulovat bohatství. Pozitivní myšlení samo o sobě nestačí, protože většina lidí šla do školy a tam je nikdo neučil, jak fungují peníze, takže tráví své životy prací pro peníze.

Když jsem se svým vzděláváním začal, bylo mi jen devět let, a tak byly lekce, které mi můj bohatý otec vštěpoval, jednoduché. Nakonec se to dalo celé shrnout do šesti lekcí, které mi otec po tři desetiletí připomínal stále dokola a dokola. Tato kniha je tvořena těmito šesti lekcemi, které jsou zde vyloženy tak jednoduše, jak je můj bohatý táta vysvětloval mě. Ony lekce nemají fungovat jako hotové odpovědi, ale jako vodítka, jež budou vám, vašim dětem i celým vašim rodinám ukazovat cestu k prosperitě, ať už se v dnešním stále proměnlivějším a nejistějším světě odehrává cokoliv.

* Frost, Robert, Cesta, jíž jsem nešel. Přeložil Tomáš Jacko.

Olomouc: Aleš Prstek, 2010.

Kapitola první

LEKCE PRVNÍ: BOHATÍ NEPRACUJÍ PRO PENÍZE

Chudí a střední vrstvy pracují pro peníze. Bohatí nechávají peníze pracovat za sebe.

„Tati, jak se dá zbohatnout?“

Otec odložil večerník. „A proč bys chtěl zbohatnout, synu?“

„Protože Jimmyho máma přijela dnes v novém cadillacu a jeli s Jimmym na chatu. Jimmy vzal s sebou tři kamarády, ale já s Mikem jsme mezi nimi nebyli. Řekli nám, že nás s sebou nevezmou, protože jsme ‚chudí‘.“

„To že říkali?“ zeptal se otec nedůvěřivě.

„Jo, říkali,“ odvětil jsem dotčeně.

Otec tiše zavrtěl hlavou, povytáhl si brýle ke kořeni nosu a vrátil se ke svým novinám. Stál jsem a čekal na odpověď.

Psal se rok 1956. Bylo mi devět let. Shodou okolností jsem navštěvoval školu, do níž chodily i děti z bohatých rodin. Bydleli jsme ve městě obklopeném plantážemi cukrové třtiny. Majitelé plantáží a další zámožní lidé jako lékaři, místní podnikatelé a majitelé bank posílali své děti právě do této šestileté školy. Po dokončení šesté třídy jejich děti zpravidla odcházely do soukromých škol. Protože jsme bydleli na jedné straně ulice, chodil jsem do téhle školy.

Kdybych bydlel na opačné straně ulice, chodil bych do jiné školy, kde byly děti z podobných rodin, jako byla ta má.

Po skončení šesté třídy jsme já a děti z těchto rodin měli pokračovat na druhém stupni veřejné základní školy nebo na veřejné střední škole. Pro ně i pro mě byly dveře soukromých škol uzavřené.

Po chvíli otec odložil noviny. Bylo mi jasné, že přemýšlí.

„Nuže, synu,“ spustil pomalu, „jestli chceš být bohatý, musíš se naučit vydělávat peníze.“

„A jak?“ zeptal jsem se.

„Použij svou hlavu, synu,“ opáčil s úsměvem, což mohlo znamenat, že mi k tomu už víc nepoví, nebo že ho nemám uvádět do rozpaků, protože odpověď sám nezná.

Zrození obchodního partnerství

Následujícího rána jsem se svému nejlepšímu kamarádovi Mikeovi svěřil s tím, co mi otec radil. Pokud je mi známo, tak já a Mike jsme ve škole byli jedinými dvěma dětmi z chudých rodin. Mike se do naší školy dostal podobnou náhodou jako já. Člověku, jenž zakresloval do mapy hranice školních obvodů, sklouzla po papíru ruka a ocitli jsme se oba ve škole s dětmi z bohatých rodin. Nebyli jsme doopravdy chudí, ale cítili jsme se tak, protože všichni naši spolužáci měli neustále nové baseballové rukavice, nová jízdní kola a vůbec všechno, co si člověk může přát.

Rodiče nám zajistili základní věci jako jídlo, přístřeší a ošacení. Tím to ale končilo. Otec říkával: „Když něco chceš, tak si na to vydělej.“ Chtěli jsme různé věci, ale pro devítileté kluky moc práce nebylo.

„Tak jak si tedy vyděláme nějaké peníze?“ zeptal se Mike.

„To nevím,“ odvětil jsem, „nechceš se ale stát mým partnerem?“

Souhlasil a toho sobotního rána se z Mikea stal můj první obchodní partner. Celé dopoledne jsme přemítali nad tím, jak si vydělat peníze. Chvílemi se náš hovor stočil k tomu, jak si asi užívají kluci venku na Jimmyho chatě.

Trochu jsme jim záviděli, ale závist nám pomáhala, protože nás ponoukala k tomu, abychom si lámali hlavu nad tím, jak si peníze vydělat. Toho odpoledne jsme konečně dostali nápad. Mikea k němu inspirovala četba jakési populárně-vědecké knihy. Nadšeně jsme si potřásli rukama a jako partneři jsme konečně mohli rozjet svůj první byznys.

Následujících pár týdnů jsme běhali po okolí, klepali na dveře a žádali sousedy, aby pro nás schovávali vymačkané tuby od zubní pasty. Většina dospělých se zmatnými úsměvy souhlasila. Někteří se vyptávali, na co je potřebujeme, na což jsme odpovídali: „To vám nemůžeme říct, to je obchodní tajemství.“

Jak postupně plynuly týdny, byla naše mamka stále nervóznější. K uskladnění našich surovin jsme si totiž vybrali místo hned vedle její pračky. Naše hromádka vymačkaných tub od zubních past se pomalu začala zdvihat z hnědé kartonové krabice, v níž byly kdysi naskládány lahvičky s kečupem.

Nakonec matce došla trpělivost. Už ji přestalo bavit dívat se na rostoucí hromadu zapatlaných, vymačkaných tub od zubních past našich sousedů. „Co to provádíte, kluci?“ ptala se. „A nechci zase slyšet, že je to obchodní tajemství. Něco s tím bincem udělejte, nebo vám to vyházím!“

Žadonili jsme a prosili a maminku jsme zapřísahali, že toho budeme mít co nevidět dost a pak že zahájíme výrobu. Řekli jsme jí, že ještě čekáme, až pár našich sousedů vymačká své zubní pasty a my si budeme moct vzít prázdné tuby. Mamka nám na to dala ještě týden.

Zahájení výroby muselo být odloženo na pozdější termín. Byli jsme pod tlakem. Náš první společný byznys byl ohrožen výpovědí z pronájmu skladovacích prostor poskytovaných mojí vlastní matkou. Mikeovi připadlo, aby našim sousedům oznámil, že mají co nejrychleji vymačkat zbytek svých tub se zubní pastou (jejich zubař jim jistě tak jako tak doporučuje, aby si čistili zuby co možná nejčastěji). Já začal dávat dohromady naši výrobní linku.

Jednoho dne můj otec zastavil před naším domem s jedním svým kamarádem a spatřil na příjezdové cestě ke garáži dva devítileté kluky v zápalu usilovné práce. Všude kolem byl jemný bílý prášek. Na dlouhém stole se povalovaly malé krabičky od školního mléka a v našem domácím japonském přenosném ohništi žhnulo doruda rozpálené dřevěné uhlí.

Otec zaparkoval na úpatí příjezdové cesty, protože naše výrobní linka mu bránila ve vjezdu do garáže, a váhavě vykročil směrem k nám. Když on i jeho kamarád přistoupili blíž, spatřili železný kastrůlek posazený na hromadě uhlí, v němž se tavily tuby od zubní pasty. Tehdy se zubní pasta neprodávala v umělohmotných tubách. Tuby na zubní pastu se dělaly z olova. Jakmile jsme z nich tedy opálili veškerou barvu, naházeli jsme je do malého železného kastrůlku a roztavili jsme je. Pomocí matčiných chňapek jsme pak roztavené olovo vlévali úzkým hrdlem do krabiček od mléka.

Krabice od mléka byly naplněné sádrou. Bílý prášek rozprášený všude kolem nás byla nerozpuštěná sádra.

Ve spěchu jsem totiž převrhl pytlík sádry a celé okolí tak vypadalo, jako by se nad ním spustila chumelenice. Prázdné krabičky od mléka nám posloužily jako vnější obal pro sádrové formy.

Otec a jeho kamarád přihlíželi, jak opatrně naléváme do malého otvoru na vrchní straně sádrové krychle roztavené olovo.

„Opatrně,“ nabádal nás otec.

Přikývl jsem a ani jsem na něj nepohlédl.

Když jsme skončili, postavil jsem železný hrnek na zem a usmál jsem se na něj.

„Co to děláte, kluci?“ zeptal se otec s váhavým úsměvem.

„Děláme, cos nám řekl. Budou z nás boháči,“ opáčil jsem.

„No jasně,“ dodal Mike, souhlasně přikyvoval a zubil se na něj. „Jsme partneři.“

„A co máte v těch sádrových formách?“ zeptal se otec.

„Podívej,“ odvětil jsem. „Tohle bude povedený odlitek.“ Uchopil jsem malé kladívko a zaťukal jsem na škvíru, která rozdělovala formu na dvě poloviny. Opatrně jsem sejmul horní část sádrové formy a zevnitř vypadl olověný niklák.

„Proboha!“ zvolal otec. „Vy odléváte z olova nikláky.“

„Přesně tak,“ přisvědčil Mike. „Děláme, co jste nám řekl. Vyděláváme peníze.“

Otce a jeho kamaráda popadl záchvat smíchu. Otec se smál a vrtěl hlavou. Vedle přenosného ohniště a krabice vymačkaných tub od zubní pasty stáli dva malí kluci, byli od hlavy k patě pokrytí bílým práškem a smáli se od ucha uchu.

Vyzval nás, abychom všeho nechali a posadili se s ním na schodiště před naším domem. S úsměvem na rtech nám trpělivě objasňoval, co znamená dopouštět se „penězokazectví“.

Naše sny ležely v troskách. „Takže je to nezákonné?“ zeptal se Mike rozechvělým hlasem.

„Nech je být,“ ozval se tátův kamarád. „Třeba tak rozvíjejí své přirozené nadání.“

Otec na něj zlostně pohlédl.

„Ano, je to nezákonné,“ odpověděl otec přívětivým hlasem. „Vy, chlapci, jste však dokázali, že oplýváte velikou kreativitou a originalitou myšlení. Jen tak dál. Jsem na vás moc pyšný!“

S Mikem jsme ještě asi tak dvacet minut zklamaně seděli na schodech, načež jsme se dali do uklízení všeho toho nepořádku. Naše podnikání skončilo hned v den svého zahájení. Když jsem zametal bílý prášek, obrátil jsem se na Mikea se slovy: „Jimmy a jeho kamarádi budou mít asi pravdu. Jsme chudí.“

Otec, jenž byl už na odchodu, má slova zaslechl.

„Chlapci,“ spustil. „Chudí jsou ti, kteří to vzdali. Důležité je, že jste se o něco pokusili. Většina lidí jenom mluví a opájí se sny, že se z nich stanou boháči. Vy jste pro to něco udělali. Jsem na vás na oba pyšný a znovu říkám: „Jen tak dál! Nevzdávejte to!“

Stáli jsme tam a mlčeli. Byla to sice krásná slova, ale my stále nevěděli, co máme dělat.

„A jak to, že ty bohatý nejsi, tati?“ zeptal jsem se.

„Protože jsem se dal na dráhu učitele. Učitelé se nezajímají o to, jak zbohatnout. Prostě je baví učit. Moc rád bych vám pomohl, ale s tím, jak vydělat peníze, vám opravdu neporadím.“

Obrátili jsme se k otci zády a pokračovali v úklidu.

„Víte co?“ dodal ještě otec. „Jestli vás zajímá, jak zbohatnout, neptejte se mě, ale jděte za Mikeovým tátou.“

„Za mým tátou?“ divil se Mike se svraštělým čelem.

„No jasně, za tvým tátou,“ zopakoval otec s úsměvem.

„Já a tvůj táta máme stejného ředitele banky a ten tvého otce zbožňuje. Vícekrát mi říkal, že co do schopnosti vydělat si peníze je tvůj otec kabrňák.“

„Můj táta?“ zeptal se znovu Mike nevěřícně. „A proč tedy nemáme pěkné auto a hezký dům jako ty bohaté děti ze školy?“

„Pěkné auto a hezký dům nemusí ještě bezpodmínečně znamenat, že jsi bohatý nebo že umíš vydělávat peníze,“ odvětil můj táta. „Jimmyho otec pracuje pro společnost, která obdělává plantáže cukrové třtiny. Příliš se ode mě neliší. Pracuje pro firmu stejně, jako já pracuju pro vládu. To auto patří jeho firmě. Ta má teď finanční potíže a Jimmyho otec možná brzy přijde o všechno. Tvůj otec je však něco úplně jiného, Mikeu. Podle všeho se snaží vybudovat finanční impérium a za pár let se z něj může stát velice bohatý muž.“

Jeho slova nás opět povzbudila. S novým zápalem jsme po sobě začali uklízet nepořádek, který zbyl po našem prvním, nyní již zaniklém byznysu. Během úklidu jsme přemýšleli, jak a kdy si promluvíme s Mikeovým tátou. Potíž byla v tom, že Mikeův otec hodně pracoval a často se z práce vracíval až pozdě večer. Vlastnil sklady, stavební firmu, maloobchodní řetězec a tři restaurace, které byly příčinou toho, že chodíval domů tak pozdě.

Když jsme skončili s úklidem, Mike odjel domů autobusem. Až přijede toho večera domů, má v úmyslu promluvit s otcem a požádat ho, aby nás naučil, jak zbohatnout. Mike slíbil, že zavolá hned, jak si s otcem promluví, i kdyby to mělo být sebepozději.

Telefon zazvonil o půl deváté.

„Dobrá,“ řekl jsem. „Tak tedy příští sobotu.“ Položil jsem telefon. Mikeův táta souhlasil, že se se mnou a s Mikem sejde.

V sobotu v půl osmé ráno jsem nastoupil do autobusu směřujícího do chudé čtvrti města.

Výuka začíná

Toho rána jsme se Mike a já s jeho tátou sešli v osm hodin. Měl plné ruce práce. Pracoval už víc než hodinu. Když jsem přicházel k jejich prostému, malému a úhlednému domku, zahlédl jsem od něj odjíždět pickup jeho stavbyvedoucího. Mike mě uvítal ve dveřích.

„Táta zrovna telefonuje. Máme počkat na verandě za domem,“ oznámil Mike, když mi otevíral dveře.

Když jsem překročil práh toho stárnoucího domu, stará dřevěná podlaha zaskřípala. Hned za dveřmi byla laciná rohožka. Měla zamaskovat léta opotřebení od bezpočtu kroků, které tudy prošly. Ačkoliv byla čistá, už potřebovala vyměnit.

Když jsem vešel do úzkého obývacího pokoje se starým zatuchlým nábytkem s bohatým čalouněním, který by mohl uspokojit vkus kdejakého sběratele, zmocnil se mě klaustrofobický pocit. Na pohovce seděly dvě ženy jen o málo starší než moje matka. Naproti oběma ženám seděl nějaký muž, jenž byl oblečený jako dělník. Na sobě měl volné khaki kalhoty, nenaškrobenou, ale pečlivě vyžehlenou khaki košili a vyleštěné pracovní boty. Byl asi o deset let starší než můj otec. Když jsme je cestou do kuchyně a na verandu, obrácenou do zadního dvora, s Mikem míjeli, usmáli se na nás. Nesměle jsem jim jejich úsměvy oplatil.

„Co je to za lidi?“ zeptal jsem se.

„Ti pracují pro tátu. Ten starší pán mu vede sklady a ty ženy jsou vedoucí v jeho restauracích. Stavbyvedoucího, který pracuje na stavbě silnice asi osmdesát kilometrů odsud, jsi už také viděl. Druhý stavbyvedoucí, který dohlíží na stavbu řadových domků, odjel před tvým příjezdem.“

„Takhle to tu chodí normálně?“ zeptal jsem se.

„Normálně ne, ale docela často,“ odvětil Mike s úsměvem a přitáhl si k sobě židli, aby se mohl posadit vedle mě.

„Poprosil jsem tátu, aby nás naučil vydělávat peníze,“ řekl Mike.

„No a co na to řekl on?“ zeptal jsem se s opatrnou zvědavostí.

„Nejdřív se tvářil dost divně a pak řekl, že nám udělá nabídku.“

„Aha,“ opáčil jsem a opřel jsem se stoličkou o stěnu, takže jsem seděl jen na jejích dvou zadních nohách.

Mike udělal to samé.

„Víš, co nám chce nabídnout?“ zeptal jsem se.

„Ne, ale hned to zjistíme.“

Chatrné dveře z pletiva se najednou rozlétly a na verandu vešel Mikeův táta. Vyskočili jsme s Mikem ze židlí, a to nikoliv z úcty, ale protože jsme se oba lekli.

„Tak co, kluci? Připraveni?“ zeptal se a přitáhl si k nám volnou stoličku.

Přikývli jsme a odsunuli si židle dál od stěny, abychom se před něj mohli posadit.

Byl to muž majestátní postavy, měřil tak metr osmdesát a vážil skoro metrák. Můj táta byl vyšší, vážil skoro tolik jako on, ale byl o pět let starší. Byli si do jité míry podobní, i když nebyli téhož etnického původu.

Byli možná obdařeni podobnou energií.

„Mike říkal, že se chceš naučit vydělávat peníze. Je to pravda, Roberte?“

Pohotově jsem přikývl, i když jsem byl malinko vyděšený. Z jeho slov a úsměvu byla cítit ohromná síla.

PŘED DVACETI ROKY… A DNES

ROZHODNOST

Dnešní svět se řítí kupředu stále zběsilejším tempem. Burzovní obchody jsou uzavírány v řádu několika milisekund. Obchodní nabídky na internetu se objevují a mizí v minutových intervalech. Stále víc a víc lidí mezi sebou soupeří o výhodné obchodní příležitosti. Čím rychleji se tedy budete schopni rozhodovat, tím bude pravděpodobnější, že se vám podaří shrábnout ty nejvýhodnější obchodní příležitosti – dříve než tak učiní někdo jiný.

„Dobře tedy. Tady je moje nabídka. Budu vás učit, ale nebude to jako ve škole. Budete pro mě pracovat a já vás budu učit. Nebudete pro mě pracovat a nebude nic ani z učení. Když pro mě budete pracovat, půjde nám rychleji od ruky i výuka. Pokud si však myslíte, že budete jen sedět a poslouchat jako ve škole, bude to pro mě jen ztráta času. To je moje nabídka. Berte, nebo nechte.“

„Můžu se vás nejdřív na něco zeptat?“ ozval jsem se.

„Ne. Berte, nebo nechte. Mám moc práce, než abych mrhal svým časem. Jestli se nedokážete rázně rozhodnout, tak se peníze stejně nikdy vydělávat nenaučíte. Příležitosti přicházejí a zase odcházejí. Schopnost rozeznat, kdy je potřeba se rychle rozhodnout, je důležitou dovedností.

Dostali jste příležitost, o kterou jste požádali. Škola buď začíná, nebo za deset vteřin skončí,“ dobíral si nás Mikeův otec s úsměvem.

„Beru,“ řekl jsem.

„Beru,“ přidal se Mike.

„Dobrá,“ opáčil Mikeův táta. „Za deset minut je tady paní Martinová. Až si s ní promluvím, vezme vás do mého obchodu se smíšeným zbožím a můžete začít pracovat.

Budu vám platit deset centů za hodinu a odpracujete pro mě každou sobotu tři hodiny.“

„Já mám ale dnes jít hrát softbal,“ namítl jsem.

Mikeův otec snížil hlas, takže zněl přísněji. „Ber, nebo nech,“ řekl.

„Beru,“ odvětil jsem a namísto softbalu jsem si zvolil práci a učení.

O třicet centů později

Ještě toho dne v devět dopoledne jsme už pracovali u paní Martinové. Byla to vlídná a trpělivá žena. Říkala, že jí připomínáme její dva dospělé syny. Byla sice laskavá, ale měla za to, že by člověk měl usilovně pracovat, a udržovala nás tak v neustálé činnosti. Tři hodiny jsme strávili tím, že jsme sundávali z regálů plechovky, oprašovali jsme je jednu po druhé péřovou prachovkou a pak jsme je tam zase pečlivě skládali. Byla to nesnesitelně nudná práce.

Mikeův otec, jehož nazývám svým bohatým tátou, vlastnil devět takových malých samoobsluh. U každé bylo velké parkoviště. Bylo to něco jako raná verze malých obchodů se smíšeným zbožím, které provozuje řetězec 7-Eleven a které se tak jmenují proto, že jsou otevřené od rána od sedmi do večera do jedenácti. Místní lidé si tam mohou nakoupit mléko, chleba, máslo a cigarety. Potíž byla v tom, že v obchodě nebylo možné kvůli horku zavřít dveře. Dveře vedoucí na ulici i na parkoviště musely být dokořán. Pokaždé když kolem projelo auto nebo zajelo na parkoviště, zvířila se oblaka prachu, který se v obchodě usazoval. Bylo nám jasné, že dokud do obchodu nezavedou klimatizaci, máme o práci postaráno.

Po tři týdny jsme se s Mikem hlásili u paní Martinové a pokaždé jsme si odpracovali své tři hodiny. V poledne jsme měli padla a paní Martinová nám do dlaně vysypala tři deseťáky. Třicet centů nebylo dokonce ani v polovině padesátých let pro devítiletého kluka žádné terno. Komiksy stávaly deset centů, a tak jsem zpravidla utratil svou výplatu za komiksy a šel jsem domů.

O týden později ve středu jsem se rozhodl skončit. Souhlasil jsem, že budu pracovat, jen proto, že jsem se chtěl od Mikeova táty naučit vydělávat peníze, a teď jsem pro něj otročil za deset centů na hodinu. A ještě ke všemu jsem Mikeova otce od oné první soboty ani jednou neviděl.

„Končím,“ oznámil jsem Mikeovi u oběda. Ve škole jsem se nudil a teď jsem navíc neměl ani volné soboty, na které jsem se mohl těšit. Po pravdě mě ale nejvíc dopálilo těch třicet centů.

Mike se rozesmál.

„Co ti připadá tak směšné?“ zeptal jsem se naštvaně.

„Táta říkal, že to tak dopadne. Vzkazuje, že až toho budeš mít dost, máme za ním zajít.“

„Cože?“ vyprskl jsem rozhořčeně. „Takže on čekal, až toho budu mít dost?“

„Tak nějak,“ odvětil Mike. „Můj táta je trochu zvláštní. Učí jinak než ten tvůj. Tvoji rodiče často přednášejí. Můj táta je tichý muž, který šetří slovy. Počkej do soboty. Řeknu mu, že jsi připravený.“

„Chceš snad říct, že jsem mu sedl na lep?“

„Ne docela, i když kdo ví? Táta ti to v sobotu vysvětlí.“

Sobotní čekání ve frontě

Byl jsem připravený si to s Mikeovým tátou vyříkat. Dokonce i můj vlastní otec se na něho zlobil. Můj vlastní otec, ten, jehož nazývám svým chudým tátou, se domníval, že můj bohatý táta zneužívá děti na práci a mělo by se to prošetřit.

Můj vzdělaný a chudý táta mi radil, abych si řekl o to, co si zasloužím, tedy alespoň o dvacet pět centů na hodinu. Pokud nedostanu přidáno, mám prý hned skončit.

„Vždyť ty tu mizernou práci ani nepotřebuješ,“ pronesl můj chudý táta opovržlivě.

V osm hodin v sobotu ráno mi Mikeův otec otevřel dveře a já vstoupil do jejich domu.

„Posaď se a počkej ve frontě,“ vybídl mě, jakmile jsem byl za dveřmi. Nato se obrátil a zmizel ve své malé kanceláři hned vedle ložnice.

Rozhlédl jsem se po místnosti, ale Mikea jsem nikde neviděl. Cítil jsem se celý nesvůj a váhavě jsem se posadil vedle oněch dvou žen, které tu byly už před čtyřmi týdny. Usmály se a kousek si poposedly, aby mi na pohovce udělaly místo.

Uběhlo pětačtyřicet minut a já začínal soptit. Obě ženy se s ním mezitím sešly a odešly už před půl hodinou. Jeden starší pán byl uvnitř dvacet minut a už také odešel.

Všichni návštěvníci byli už dávno pryč, a zatímco venku byl překrásný slunečný den, já seděl v tmavém zatuchlém obýváku a čekal jsem na to, abych si mohl promluvit se starým skrblíkem, co vykořisťuje děti. Slyšel jsem, jak v kanceláři šramotí, mluví do telefonu a nadále mě ignoruje. Měl jsem sto chutí zvednout se a odejít, ale z nějakého důvodu jsem zůstal.

Nakonec, o patnáct minut později, přesně v devět hodin, vyšel bohatý táta beze slova ze své kanceláře a bez jediného slova mi pokynul, abych šel dovnitř.

„Slyšel jsem, že když nedostaneš přidáno, tak odejdeš,“ oslovil mě, zatímco se ve svém kancelářském křesle točil sem a tam.

„Neplníte naši úmluvu,“ vykoktal jsem ze sebe téměř v slzách. Postavit se dospělému nebylo pro devítiletého kluka vůbec snadné.

„Říkal jste, že když pro vás budu pracovat, budete mě učit. Já pro vás pracoval, a pracoval jsem usilovně. Abych pro vás mohl dělat, přestal jsem dokonce hrát i baseball, ale vy jste své slovo nedodržel. Nic jste mě nenaučil. Všichni ve městě si myslí, že jste křivák, a je to pravda. Jste chamtivý. Zajímají vás jen peníze a na zaměstnance kašlete. Nechal jste mě čekat a nechováte se ke mně s úctou. Jsem sice jen malý kluk, ale zasloužím si, aby se se mnou zacházelo lépe!“

Bohatý otec se položil do křesla, podepřel si oběma rukama bradu a upřeně na mě zíral.

„Jak jinak?“ opáčil jsem.