nebe
nad solnou zahradou

Tabea Bach

HIMMEL ÜBER DEM SALZ GARTEN

Copyright © 2022 by Bastei Lübbe AG, Köln

Alle Rechte vorbehalten

Translation © 2025 by Blanka Pscheidtová

ISBN 978-80-249-5589-6

Obsah

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

Poděkování

„Přítele dobře poznáme,
teprve když s ním pojíme hodně soli.“

Aristoteles

1

Těšení

Nebe nad La Palma zářilo tak intenzivní modří, že Julie musela vylovit z kabelky sluneční brýle, zatímco jela pobřežní silnicí k odlehlému severu. Její malá dodávka byla plná vůní čerstvých bylin, ovoce a zeleniny, které nakoupila v hlavním městě, a nesmírně se těšila na to, až všechny ty lahůdky začne zpracovávat.

Jako pokaždé, když jela touhle trasou, i dnes ráno zastavila na určitém místě, odkud se nabízel úžasný pohled na severní pobřeží – a také na usedlost Flor de Sal, která byla už několik měsíců jejím domovem.

V podstatě ještě pořád nedokázala pochopit, že si tam společně s Álvarem budují existenci. Kdyby jí někdo před půl rokem předpověděl, že zanedlouho vymění svou pozici šéfky de Cuisine ve špičkové německé restauraci za vedení malého mesónu, venkovského hostince na kanárském ostrově La Palma, stoprocentně by se mu vysmála. Naprosto nic nenaznačovalo, že její do té doby přímočaře probíhající životní dráha vezme takový obrat. A přece byla šťastnější než kdykoliv předtím. Protože místo aby v moderní profesionální kuchyni vedla tým prvotřídních kuchařů a bojovala s nimi o hvězdy zaznamenané v michelinském průvodci, ne zářící na nebi, vrátila se konečně ke svým kořenům – k nadšení pro vynikající pokrmy na bázi lokálních tradic. A k existenci, v níž nebyla jenom práce, nýbrž také hodiny osobních prožitků – a životní láska, kterou našla právě na tomhle ostrově.

Ve třpytivém ranním světle ležela usedlost – jaké se tady říkalo finca – na nejzazším okraji mohutného útesu vysoko nad Atlantikem. Nad jejími zdmi čněl prastarý kanárský dračí strom jako poznávací znamení. Několik stovek metrů dlouhá cesta spojovala usedlost se silnicí. Na její druhé straně trůnila na jednom z mnoha výběžků ostrovní hory vesnice, k níž finca s tradiční restaurací patřila. A tuhle restauraci, Flor de Sal, probudí Julie tento víkend z dlouholetého spánku. Znovuotevření se blížilo. Do té chvíle na ni ale čekalo ještě hodně práce.

Odtrhla se od výhledu a pokračovala dál. Silnice vedla strmými serpentinami vzhůru, kolem piniových lesů a divokými keři porostlých hald suti a štěrku. Jako celá skupina Kanárských ostrovů vznikla i La Palma z erupcí mohutných podvodních vulkánů a bylo to vidět na její divoce rozeklané krajině z černých, červenavých a žlutých vrstev horniny.

Pipův bar, v podstatě jen dřevěný baráček na kraji silnice, měl otevřeno, a Julie se spontánně rozhodla, že se tady na chvíli zastaví.

„Buenos días,“ pozdravila vytáhlého šlachovitého baristu a objednala si café solo, malé, černé a velmi silné. „Jak se daří?“ zeptala se. Pipo, pověstný svou nemluvností, pokrčil rameny a jeho neurčitý pohyb hlavou mohl znamenat cokoliv. Julie se v duchu zasmála a jedním douškem vyprázdnila malý šálek. „Mimochodem, o víkendu otvíráme,“ připomněla mu. „A zítra je den otevřených dveří. Jestli chceš, zastav se.“

Pipo přikývl a přisunul jí hromádku reklamních letáků, které nechala osobně vytisknout. „Já vím,“ odpověděl. „Celý týden už tyhle papíry rozdávám.“

„Děkuju.“ Julii to dojalo. Vůbec o to Pipa nežádala a neměla ponětí, kde k letáčkům přišel. Ale takoví její noví sousedé prostě byli. Mlčenliví a záhadní. Položila na pult peníze za kávu a rozloučila se s Pipem.

Ještě ani nedojela k dračímu stromu, když jí od brány vyrazil vstříc Amo a vyskakoval tak radostně, že jeho rezavá srst téměř vlála ve větru. Tenhle garafijský ovčák se u ní objevil brzy potom, co se nastěhovala, a zatím se o něj žádný majitel nepřihlásil. Naštěstí, protože mezitím jí ten věrný pes silně přirostl k srdci a nerada by se s ním loučila.

V rozhlehlém dvoře se Sam a Devi zabývali vynášením stolů z vedlejší budovy. Julie na desátou hodinu svolala situační poradu, kde měli probrat průběh zítřejšího dne a rozdělit si úkoly.

„Dobré ráno,“ pozdravila je. „Super, že už jste tady. Nebo mám zpoždění?“

„Ne, všechno je v pořádku,“ ujistila ji vesele Devi. Jako obvykle měla na sobě vlastnoručně batikované tričko, indické široké kalhoty veselých barev, a dlouhé světlé vlasy spletené do spousty copánků sepjatých v týle. Ona a Sam byli němečtí přistěhovalci a žili v jeskynním bytě, který Julii připadal velmi exotický.

„Odvezli jsme Parvati do školy a rovnou pokračovali sem. Mimochodem, mám tě pozdravovat od Emila.“

„Díky!“ Emil byl Juliin milovaný synovec a kmotřenec a tomuhle dvanáctiletému klukovi v podstatě vděčila za to, že přesunula základnu svého života na La Palma. Kdyby na jaře neutekl v Německu z internátu, kam ho umístil Juliin bratr Jens, a nepřivezla ho tenkrát zpátky k otci na Isla Bonita – kdoví, jestli by sem vůbec někdy přijela. Teď tady Emil po počátečních zmatcích chodil do školy a Devina dcera Parvati byla jeho spolužačka. „Mohli byste mi pomoct odnést krabice z auta do kuchyně?“

„Já to udělám,“ nabídl se Devin partner Sam. „Mám to dát všechno do kuchyně, nebo něco do jeskyně?“

K Juliinu pozemku patřila kromě komplexu budov – hlavního domu a dvou vedlejších staveb – také přírodní jeskyně. Ležela u skalní cesty vedoucí dolů do solné zahrady, kterou provozoval Juliin přítel Álvaro. Jeskyně byla prostorná, se zamykatelnými dveřmi, a protože uvnitř ani v největších letních vedrech nebylo víc než osm stupňů, sloužila Julii jako zásobárna. Vysvětlila Samovi, které nákupy má kam složit, a přinesla si podklady k poradě.

Ze dvora zazněly veselé hlasy. Právě dorazily Deviiny kolegyně Paola a Carmen. Julie tyhle tři přítelkyně láskyplně nazývala „moje úklidové víly“, a především Devi přicházela denně do mesónu Flor de Sal, aby se tu starala o pořádek. Julie už nevěděla, co by si počala bez ní a Sama, který měl na starosti dům, dvůr a zahradu. Usedlost byla tak velká, že by ji Julie sama nezvládla.

Když znovu vyšla na dvůr, právě přijížděl malý červený seat a zvířil oblak prachu. Vystoupila z něj štíhlá mladá žena s černými kudrnatými vlasy. Fayna pracovala ještě nedávno v prvotřídním hotelu El Zumacal na druhé straně ostrova. Před několika měsíci se provdala za svého snoubence, a protože Pablo nedaleko odtud provozoval lékárnu, přijala práci v restauraci Flor de Sal, přestože jí Julie nemohla nabídnout plat, na jaký byla zvyklá.

„Nejedu pozdě?“ zeptala se a její oči se podnikavě leskly.

„Vůbec ne,“ ujistila ji Julie. Ve skutečnosti se všichni dostavili dřív, než bylo domluveno, a to už na Kanárech něco znamenalo.

„Zítra to tedy vypukne!“ začala Julie. Všechny pohledy se na ni napjatě upíraly. „Od jedenácti hodin začnou přicházet hosté. Tady venku postavíme bufet. Sam a Devi už se do toho pustili.“ Vysvětlila, kde přesně by měly stát stoly a jak budou uspořádané pokrmy a nápoje. „Nejdřív přijdou tapas.“

„Claro,“ přikývla Carmen. Oslava bez tapas byla ve Španělsku prostě nepředstavitelná.

„A vino espumoso na uvítanou.“ Espumoso byla kanárská varianta šumivého vína, srovnatelná se sektem, a Julie už uskladnila do jeskyně spoustu beden z jednoho vynikajícího místního vinařství. „Pak přijdou na řadu zeleninové mísy a maso a ryby. Od patnácti hodin budeme servírovat dezerty.“

Vyjasnili si, kdo bude Fayně pomáhat s odnášením a kdo bude obsluhovat v kuchyni myčku. „Tu si beru na starost,“ přihlásila se Paola, která měla později v běžném restauračním provozu pomáhat Julii v kuchyni.

„A co když přijedou všichni najednou?“ zeptala se Devi. „Nebude to trochu problém?“

„Já předpokládám, že někteří se budou chtít trochu rozhlédnout po domě,“ pronesla s nadějí v hlase Julie. „Tak se alespoň rozptýlí.“

„Můžeme se zeptat Tiny, jestli by nechtěla taky pomoct,“ navrhla Fayna. „Cristiny Pérezové.“

„Myslíš, že by měla chuť?“ Julii to trochu udivilo, protože Tina byla nejmladší dcera jejího donedávna nejzavilejšího nepřítele ve vesnici. Juan Pérez zašel dokonce tak daleko, že jí zastavil přísun vody, aby ji přinutil k odchodu z ostrova. To byl ale jiný příběh a obyvatelé vesnice to zjevně mysleli vážně s mírem, který s ní mezitím uzavřeli.

„Už mi několikrát vypomáhala při soukromých oslavách,“ ujistila ji Fayna. „Nějaké kapesné se pro ni jistě najde.“

„Není jí teprve čtrnáct?“ svraštila Carmen čelo.

„Šestnáct,“ opravila ji Fayna s úsměvem. „V tom věku jsem šla do učení.“

Brzy si vyjasnili všechny detaily. Ve vzduchu se vznášelo očekávání a Julii zčervenaly tváře štěstím, když si uvědomila, že se to konečně rozběhne. Nechala ostatní s jejich úkoly a odešla do kuchyně, aby zase jednou prokázala své umění. Vždyť v Německu získala michelinskou hvězdu, dokonce ve dvaatřiceti letech. Neočekávala, že gourmet kritikové zabloudí až do takhle vzdáleného kouta Kanárských ostrovů, a bylo jí to lhostejné. Už delší dobu jí záleželo na něčem úplně jiném. Rozloučila se s trvalým stresem v Německu, aby tady vedla klidný a naplněný život. Přesto měl mít vynikající kvalitu každý pokrm, který opustí její kuchyni.

Později odpoledne, když bylo všechno nachystané na příští den a pilné pomocnice už nepotřebovala, naplnila menší košík lahůdkami a vykročila úzkou skalní pěšinou, která vedla po straně útesu nejdřív k její jeskynní zásobárně a potom dolů téměř až k mořské hladině. Tady se rozkládala solná zahrada muže, jehož milovala. Álvaro před několika lety znovu probudil k životu tohle historické místo, kde se odnepaměti získávala sůl z moře. Sůl, kterou tady sklízel, se mezitím proslavila i za hranicemi, v gourmetských kuchyních po celé Evropě, takže ani nemohl uspokojit všechny zájemce. Velmi vyhledávané byly především jeho drahocenné solné květy, ve Španělsku nazývané Flor de Sal a ve Francii Fleur de Sel, které se pouze v mimořádných povětrnostních podmínkách tvořily na povrchu salin a musely se velmi opatrně sklízet. Teď koncem srpna bylo v solné zahradě nejvíc práce.

Asi po dvou stech metrech pokračovala stezka velmi strmě, a člověk, který trpěl závratěmi, by se po ní vůbec neměl pouštět. Julie už si zvykla, a především náročný výstup považovala za ideální work-out, protože většinou trávila nejvíc hodin ve své kuchyni. Ze skalních trhlin vyrážely trsy houževnatého pryžce a na jednom místě se dokonce usídlila nádherná agáve. Rackové, které zjevně vyrušila, s pokřikem vylétali a nechávali se unášet větrem nad zářivě modrou šíří Atlantiku.

Obešla poslední skalní výběžek a pod ní se v celé nádheře vynořila solná zahrada. Přestože to pro ni už byl důvěrně známý pohled, pokaždé ji znovu ohromil.

Původní salina tu existovala odjakživa, možná od té doby, kdy na Kanárských ostrovech žili praobyvatelé zvaní Guančové, kteří zde založili první odpařovací nádrže. Álvarův zemřelý dědeček je před mnoha desetiletími zvětšil, on sám je od základu obnovil a proměnil ve výnosný podnik.

Přírodní podmínky na tomhle drsném pobřeží byly přímo ideální. Asi dvacet metrů nad hladinou oceánu se nacházela ohromná skalní deska, do níž bylo vytesaných bezpočet mělkých nádrží. Důmyslný čerpací systém se staral o to, aby byly neustále naplněné mořskou vodou, která se působením slunce a větru vypařovala a v nádržích po ní zůstávala čistá sůl.

Jako pokaždé, když přišla na tohle poklidné místo, obdivovala Julie jeho krásu. Na téměř černé hornině sopečného původu se na okrajích bazénů leskly krystalky soli jako drobné úlomky diamantů. V některých nádržích měla voda červený nádech, který způsobovaly mikroskopicky malé řasy, které se účastnily procesu rozkladu a obohacovaly sůl svými hodnotnými minerály. Jiné, kde už byla koncentrace soli vysoká, se leskly mléčně bílou nebo vanilkovou barvou, a celý komplex se tak při pohledu shora podobal modernímu abstraktnímu uměleckému dílu. Mezi jednotlivými bazény byly kamenné chodníčky, po nichž se mohl člověk pohybovat a na nichž byly už v pravidelných odstupech navršené zářivě bílé kužely sklizené soli, které vytvářely dramatický kontrast k černému podkladu.

Álvaro po dokončení studia geologie pracoval v nejvýznamnějších salinách na světě a osvojil si kompletní vědomosti o tomhle zvláštním uměleckém řemesle. Teď ho Julie objevila na nejvzdálenějším okraji ohromné skalní desky nad mořem. Soustředěně se nakláněl nad jednou nádrží. Julie se domnívala, že nabírá vzorek na zkoušku obsahu soli.

Už na něj chtěla zavolat, ale rozmyslela si to. Nechtěla ho rušit, když byl tak intenzivně ponořený do práce. Všimne si jí sám. Místo toho prošla komplex po jedné ze širších hrází mezi bazény a na zploštělé skále hned vedle domku solného zahradníka připravila piknik.

Právě prostřela provizorní „stůl“, když se Álvaro dlouhými kroky přiblížil a sevřel ji v náručí.

„Umírám hlady,“ pošeptal jí a hravě ji kousl do lalůčku ucha.

„Mám tady chutnější věci než je moje ucho,“ podotkla něžně a políbila ho na nos. Milovala na tom muži prostě všechno: jeho vlnité vlasy svázané do ohonu, výrazný nos, smyslná ústa v neustále opáleném obličeji, vysoké lícní kosti, jež mu propůjčovaly mírně exotický vzhled, a především jeho oči, tak nepopsatelně světlé hnědozelené barvy, která jako by se měnila podle světla a počasí.

„Jak pokračujou přípravy?“ zeptal se a sáhl po kousku křupavé bagety, kterou Julie obložila šunkou.

„Velmi dobře,“ přikývla s plnou pusou. „Všechno máme pod kontrolou. A jak to vypadá tady?“

„Výborně,“ odpověděl Álvaro. „Jestli počasí vydrží, můžeme přibližně za dva týdny znovu sklízet. Poslyš, tohle jsou ty tvoje fenomenální grilované lilky?“

S požitkem vyprázdnili piknikový košík i přinesenou láhev minerálky. Álvaro se rozhodl, že pro dnešek skončí, a vrátil se nahoru do domu společně s Julií.

Ten večer šli brzy spát. Julie si naposledy prošla plán následujícího dne. Co bylo v její moci, bylo připravené, všechno ostatní přenechala osudu. Při dnu otevřených dveří člověk nevěděl, kolik hostů se objeví. A jestli sem vtrhnou všichni najednou nebo dorazí postupně. Tak či tak, ve svém životě profesionální kuchařky zvládla mnohem obtížnější situace.

„Myslíš si, že už mě tady lidi skutečně přijali?“ zeptala se tiše, když ležela v Álvarově náručí.

„Samozřejmě,“ ujistil ji.

Tak samozřejmé to Julii ale nepřipadalo. Až příliš dobře měla v paměti útoky, jimž byla vystavena ještě nedávno. Někdo jí uprostřed hlavního města provincie prořezal všechny čtyři pneumatiky. A pak ta záležitost s pitnou vodou, kterou jí zastavili…

„Nesmíš jim to mít za zlé,“ ozval se Álvaro, jako by jí četl myšlenky. „Mysleli si, že za mě musí bojovat. Nemohlas vědět, že jsem se už dlouhé roky pokoušel získat tuhle usedlost zpátky pro svou rodinu. A zrovna ty…“

„… a zrovna já jsem ti ji před nosem vyfoukla,“ dokončila Julie jeho větu. Byla to pravda. Neměla tušení, do jakého vosího hnízda píchla svým nákupem usedlosti. Viníkem celého nedorozumění byl Marcos, ten vychytralý starý muž, který před mnoha lety, kdy byl Álvaro ještě malý chlapec, vyhrál usedlost v hazardní hře. Nebyl to nikdo jiný než Álvarův otec Belisario, který se nechal strhnout k tak neuváženému činu, že vsadil rodinný majetek do partie domina. A prohrál.

„To už je dneska zapomenuté,“ ujišťoval ji Álvaro. „Lidi pochopili, že jsi to nejlepší, co mě mohlo potkat. A nejen mě. Ty uděláš z restaurace mojí babičky zase perlu, jakou kdysi byla.“

Otočil hlavu k malé olejomalbě, která visela na stěně. Bylo to naivní zobrazení Panny Marie. V jedné ruce držela bílou růži, ve druhé misku se solí. Nuestra Señora de la Sal, říkal text pod obrázkem, který kdysi nenamaloval nikdo jiný než Álvarova matka Alba.

„Zítra všechny okouzlíš,“ pošeptal jí Álvaro s něžným polibkem na ústa.

Ráno se probudila brzy. Opatrně se vymanila z Álvarova objetí a tiše vstala. Stará dřevěná podlaha pod jejíma bosýma nohama působila teple a důvěrně. Místo aby rovnou sešla do přízemí, vešla nejdřív na zastřešenou okružní galerii kolem velkého čtvercového světlíku, který ve dne osvětloval restauraci v přízemí. Vzhlédla ke stále ještě nočně modré obloze, kde byly navzdory počínajícímu svítání dobře rozeznatelné hvězdy v takové hustotě a tak jiskřivě svítící, jak to bylo možné jenom na tomhle nádherném ostrově. Julii se chtělo štěstím zpívat, ale nesměla vzbudit Álvara.

Ještě v noční košili seběhla dolů do kuchyně, kde svůdně voněl roastbeef, který těsně před spaním vložila do trouby ohřáté přesně na 58 stupňů, aby se maso velmi pomalu dusilo. Přesvědčila se, že vykynulo i těsto na chleba, které zadělala předchozí den. V kamenné peci ještě zbyly žhavé uhlíky od večera. Rychle přiložila dřevěná polínka, udělala silnou kávu a vzala si šálek s sebou do koupelny.

Pod sprchou si ještě jednou procházela jednotlivé pracovní kroky. Tapas, pak studený a teplý bufet, pro který jako reminiscenci na svůj německý původ připravila roastbeef, kromě toho ale také pečené celé půlky obyčejných tuňáků a bílých bonito, k tomu špízy z nejrůznějších druhů brambor, které existovaly tady na ostrovech v mnoha barvách a chutích, dál zeleninu všeho druhu, kterou už ugrilovala a marinovala v italském stylu antipasti a upravila na tácy v nádherných vzorech.

Vklouzla do čistého pracovního oděvu, dlouhé světlé vlasy si pečlivě zapletla do copu a připevnila k hlavě jako nízký drdol v zátylku. Pak si předpisově nasadila kuchařskou čepici.

Její ruce s rutinou tvarovaly z vonícího měkkého těsta drobné houstičky s charakteristickou vybíhající špičkou a plnila jimi plech za plechem, přikrývala je utěrkou a vršila na speciálně za tím účelem pořízeném regálu v přípravně. Když ranní nebe prosvětlil lososový nádech a žár v peci byl dokonalý, položila na plech šest bochánků k snídani a strčila ho do kamen.

Když vešel Álvaro, kuchyně už byla plná vůně pečeného chleba. Byl osprchovaný a vlhké vlasy se mu vlnily na ramenou. „Hmmm,“ pronesl. „To voní nádherně.“ Láskyplně sevřel Julii v náručí a začichal jí ke krku. „Jsi to ty? Nebo je to z pece?“

Zasmála se a něžně ho políbila.

Bochánky byly ještě teplé, když je nakrojili. Vločky másla, které Julie kladla na ten svůj, se okamžitě rozpouštěly. Nasypala na ně pár Álvarových solných květů a zakousla se do jednoho. Máslo kontrastovalo sladkostí se slanou vůní a celé to završila chuť čerstvého chlebového těsta.

„Prostě pochoutka,“ zamumlala s plnou pusou.

Álvaro si svůj bochánek pokapal olivovým olejem a také posypal Flor de Sal. Najednou se na dvoře hlasitě ozval Amo.

„To bude Nunzia s dodávkou sušenek z družstva vdov,“ usoudila Julie a šla se podívat, jestli se neplete. Auto s nápisem Horno de la Delicia, což znamenalo něco jako Lahůdky z pece, zastavilo pod dračím stromem, ale nikdo nevystupoval. Když Julie vyšla před bránu, viděla Nunziiny stříbrné lokny a její velké oči za obrubou brýlí, které bojácně hleděly z okna.

„Mohla bys zavolat toho psa?“ požádala Julii, když se k ní naklonila.

„Toho se nemusíš bát,“ uklidnila Nunziu a podržela garafijského ovčáka za obojek. „Amo nikomu nic neudělá.“

„To říkáš ty,“ opáčila pekařka a vrhla na pěkného psa s dlouhou rezavou srstí nedůvěřivý pohled. „Ale ví to taky on?“

Julie se zasmála. „Jestli chceš, zavřu ho do kůlny, dokud tady budeš. On to ale bude považovat za urážku, protože je to skutečně vzorný pes a koná jen svou povinnost.“ Přilákala Ama na dvůr a otevřela dveře do jedné z vedlejších budov. Chytrý ovčák dávno pochopil, co se na něj chystá, rychle olízl Juliinu ruku, jako by se chtěl předem omluvit, a pak zmizel v zahradě za domem. Julie si byla jistá, že se odtud nehne, dokud auto pekařského družstva neopustí pozemek.

„Dvě stovky od každého druhu,“ hlásila Nunzia, vystoupila a sklonila se nad kufrem vozu, aby vytáhla jednu z mnoha krabic, do nichž se svými kolegyněmi Pilar, Rosarií a Candelarií zabalila pečivo připravené podle Juliina receptu. Stoupala z nich omamná vůně mandlí, vanilky, másla a mnoha dalších přísad.

„Nech to na mně.“ Álvaro vyšel ven a uvítal Nunziu obligátními polibky na obě tváře. „Kam přijdou ty galletas, cariño?“

Julie mu to ukázala a mezitím pozvala Nunziu na šálek kávy, u které ještě společně prověřily ráno upečené placičky. Julie si vyslechla nejnovější klepy a smála se veselým příhodám z družstva vdov, kde měla každá z žen na starosti jeden určitý druh sušenek.

„Představ si,“ vyprávěla Nunzia, „že několik turistů Candelarii přímo před nosem sklidilo její oblíbené kaktusové fíky, ze kterých vždycky připravuje náplň do svých galletas. Přitom ještě nebyly úplně zralé! Jak ta vyváděla! A potom nám Luis z pohotovosti vykládal, že se tam turisti objevili od hlavy k patě popíchaní těmi záludnými trny. Ti lidi vůbec nevěděli, jak se tyhle plody správně trhají. Celé dvě hodiny jim museli vytahovat z kůže ty jemňoučké bestie. A na úplně neuvěřitelných místech těla. Víš vůbec, jak příšerně to bolí?“ Nunzia se chichotala a zároveň vrtěla hlavou nad takovým nerozumem.

Julie přikývla. Když má člověk smůlu, kůže se zanítí a vytvoří se vřídky.

Já to nechápu, pokračovala prý Candelaria pohrdavě. Ti lidé si nenatrhali třeba jenom košíček. Sklidili rovnou veškerou úrodu. A po tom fiasku s trny určitě všechno ovoce vyházeli.

Julie jí dolila kávu. Poslouchala ten příběh se smíšenými pocity. Doufala, že tihle návštěvníci ostrova snad nepatřili k Jensovým klientům. Její bratr měl na La Palma agenturu pro turisty, nabízel exkurze všeho druhu a u místních byl kvůli svým neomaleným způsobům velmi neoblíbený. Jeho špatná pověst na ostrově zpočátku Julii vážně poškodila. Jaký bratr, taková sestra, říkalo se. Naštěstí se to mezitím změnilo, jak Julie každopádně doufala. Sama s Jensem příliš nevycházela, kvůli sebemenší maličkosti se dostávali do sporu. Bylo to tak odjakživa, ale musela s bratrem nějak vyjít, přestože nesouhlasila s mnoha jeho aktivitami, protože tady byl Jensův syn a Juliin kmotřenec Emil, kterého Julie nadevše milovala. Už jednou jí Jens zakázal se s chlapcem stýkat, a pokud nechtěla, aby k tomu došlo znovu, musela se snažit příliš ho nepopudit. Ale to, co vyprávěla Nunzia, se dost nepříjemně podobalo chování jeho klientů.

„Těch kaktusových plodů je opravdu škoda,“ potřásla hlavou. „Našla Candelaria nějakou náhradu?“

„Sí, claro!“ přikývla Nunzia. „Na ostrově je jich spousta. Ale existuje víc druhů a všechny nejsou tak dobré.“

„Zastavíte se tady později jako moji hosté?“ změnila Julie téma.

„Samozřejmě!“ Nunziina kulatá tvář se rozzářila. „Vždyť ti pečeme galletas. Možná s sebou vezmu i dceru. Je to možné?“

„Samozřejmě,“ usmála se Julie. „Tvoje rodina je vítána. Klidně s sebou vezmi i vnuka. Nechodí náhodou s Emilem do třídy?“

„Ano, chodí,“ potvrdila Nunzia hrdě. „Zeptám se Manuela, jestli by se mu chtělo. Tak, a teď už musím vyrazit. Určitě máš co dělat.“

To byla pravda. Julie se nenápadně podívala na hodinky. Blížila se osmá hodina.

O něco později dorazili Devi a Sam, Paola a Carmen.

Na připravených stolech byly prostřené bílé damaškové ubrusy dosahující až k zemi. Skleničky, talíře, příbory, ohřívače. Kolem desáté přijela Fayna společně s Tinou a slíbila, že vezme žákyni pod svá křídla. Všechno běželo podle plánu a Julie, která mezitím připravovala velké půlky tuňáka a bonita na polední opékání a neustále kontrolovala pečeni, která se měla později studená servírovat nakrájená na jemné, uvnitř ještě růžové plátky, byla naprosto ve svém živlu. Ach, tolik se těšila na otevření své restaurace!

2

Překvapivá návštěva

Přesně v jedenáct hodin bylo hotovo. Paola a Carmen naposledy vytřely podlahu v kuchyni i v restauraci, zatímco Devi podrobila kritickému pohledu toalety a shledala všechno v pořádku. Fayna a Tina nosily k bufetu tácy plné tapas na uvítanou. Julie právě kontrolovala hovězí pečeni, když zaslechla první auto.

Zvědavě šla zjistit, kdo jsou první hosté. Z auta vystoupila asi pětatřicetiletá žena s krátkými blond vlasy a užasle se rozhlížela. Amo opatrně čenichal kolem lemu její sukně a začal vrtět ocasem.

„Amelie!“ vykřikla Julie překvapeně a spěchala ke kolegyni ze své předchozí práce. „Jak ses sem dostala?“ Přítelkyně si šťastně padly kolem krku.

„No letadlem,“ odpověděla Amelie stručně a zamrkala na Julii. „A pak jsem si pronajala tohle auto.“

„Ty jsi o tom věděl, že jo?“ obrátila se Julie na Álvara, který se k nim blížil s úsměvem ve tváři.

„Překvapení se zjevně podařilo,“ poznamenal spokojeně. „Vítej,“ pozdravil Amelii. „Těší mě, že tě konečně poznávám osobně. Julie o tobě často mluví.“

Julii neuniklo, jaký dojem udělal Álvaro na Amelii. Nemohla jí to mít za zlé, její přítel prostě vypadal neuvěřitelně dobře. Přes nové džíny měl na sobě zdejší tradiční bílou lněnou košili.

„Taky mě těší,“ odpověděla Amelie uneseně, zadívala se na dračí strom a dolů na Atlantik. „Tohle je ale opravdu síla!“ vykřikla nadšeně. „Mnohem krásnější než na fotografiích.“

„Pojď dovnitř!“ Julie ji vzala za ruku a vedla do dvora. „Už jsi snídala?“

„Ano, v hotelu,“ přikývla Amelie a profesionálním pohledem přehlédla připravený bufet. „Ale kávu si dám ráda, pokud to nebude problém.“ Zjevně také zasvěcená Fanya byla okamžitě na místě a držela v rukou pěkný podnos s šálkem kávy a malou sklenkou vody.

„Bienvenida,“ pozdravila.

„Fayna má na starosti servis,“ vysvětlovala Julie, potěšená profesionalitou své nové spolupracovnice. Obrátila se k ní a španělsky ji informovala: „Amelie je vlastně tvoje kolegyně. Je šéfkou obsluhy v jednom prvotřídním lokále v Německu…“

„Byla jsem vedoucí obsluhy,“ opravila ji Amelie, s úsměvem Fayně poděkovala a vzala si od ní kávu. Julie užasle vyvalila oči jednak kvůli faktu, že její přítelkyně mluví španělsky, ale také nad tou novinkou.

„Vždyť jsem pracovala rok v Bilbau, to už si nepamatuješ?“

„No jistě,“ plácla se Julie do čela. „Ale poslyš, myslela jsem, že sis s novým majitelem restaurace padla do noty?“ zeptala se, teď už zase německy.

„Ano, zpočátku ano.“ Amelie se odvrátila, obrátila oči v sloup a Julie začala tušit, co se asi stalo. „Řeknu to takhle: rozuměli jsme si až moc dobře. A pak to najednou skončilo. Dobře víš, že nemám štěstí s muži, do kterých se zamilovávám.“

„Ach Amelie, to je mi líto,“ pronesla Julie soucitně. „A co teď děláš?“

„Totéž, co ty na jaře,“ protáhla Amelie obličej v komické grimase. „Dávám si pauzu.“

„Vynikající nápad,“ usmála se Julie. „A nikde bys to nemohla dělat líp než tady.“

Mezitím dorazili další návštěvníci, dvůr se pomalu plnil obyvateli sousední vesnice. Nejdřív působili nejistě, ale když je Juliiny pomocnice zásobily nápoji, roztáli a zvědavě se rozhlíželi po usedlosti. Amo, který pochopil, že všichni ti lidé jsou tady s Juliiným svolením, vítal nově příchozí s vrtěním ocasu a kroužil kolem rostoucího houfu hostů, jako by to bylo stádo, které musí střežit.

„Tady to ale zkrásnělo,“ pronesla starostova žena. Stála před velkým portálem a nahlížela do restaurace.

„Prosím, klidně se tu porozhlédněte,“ vyzvala ji Julie a osobně ji doprovodila dovnitř.

„Ale říkej mi prostě Lorito, jako všichni ostatní,“ navrhla jí žena a při úsměvu odhalila malou mezeru mezi horními řezáky, což kupodivu působilo sympaticky. „To je opravdu působivé!“ zvolala při pohledu do velkého světlíku, jehož mléčným sklem pronikaly do restaurace sluneční paprsky. Julie zavěsila na stropní trámy květináče osázené kapradím a strelíciemi, což dodávalo prostoru šarm kouzelného pohádkového zámku.

„V podstatě jsem jenom zachovala a zrenovovala to, co jsem tady našla,“ vysvětlovala Julie skromně.

„To je nepřípustné zlehčování,“ zaznělo od prahu. V protisvětle tam stála vzpřímená malá postava, která se opírala o hůl.

„Belén!“ zvolala Julie a vykročila vstříc Álvarově babičce. „Mám radost, že jsi tady!“

„A co teprve já!“ opáčila stará dáma srdečně. Před mnoha lety patřil starý hostinec jí a její kuchařské umění bylo legendární. „Dnes je velký den pro nás všechny! Ty netušíš, jakou mám radost, že se sem po tolika letech konečně zase vrací život. A abych to uvedla na pravou míru,“ Belén se otočila k Loritě, „Julie tady dokázala cosi téměř nemožného. Zmodernizovala tu starou boudu a zároveň se jí podařilo udržet jejího původního ducha. Přestože neměla tušení, jak to tady dřív vypadalo.“

„Možná právě proto,“ prohodila zamyšleně Lorita. „Znám ten starý příběh taky jenom z vyprávění, tenkrát jsem byla ještě malá a ani jsem nepobývala v tomhle koutě ostrova, abych to mohla prožít. Myslím, že jenom člověk, který o tom všem nic nevěděl, se mohl té záležitosti ujmout tak nepředpojatě jako Julie.“

„To je pravda,“ vmísil se do rozhovoru mužský hlas. Byl to, Loritin muž Baltasar, který už rok zastával funkci starosty obce. Za ním už viděla Juana Péreze a jeho ženu Beatriz, rodiče Tiny a Álvarova nejlepšího přítele Tota. „My všichni jsme moc rádi, že jste tady, Julie. A na ty staré historie už bychom měli zapomenout.“ Znělo to trochu upjatě a strojeně, protože tenhle muž ještě nedokázal úplně překonat nepřátelství, které vůči ní zpočátku projevovala jeho obec, a především Juan Pérez.

„Ano, dneska budeme slavit,“ přikývla Julie a gestem přivolala Tinu, která právě opatrně zvedala z pultu podnos s poháry naplněnými sektem. „Pojďme si připít na Mesón Flor de Sal a především na dobré sousedství.“

„A na to, že hostinec bude mít velký úspěch!“ dodal Baltasar. „Samozřejmě je v zájmu obce, aby návštěvníci ostrova byli upozorněni na naši odlehlou oblast.“

Zazněl harmonický cinkot sklenic a Julie zhluboka vydechla. Znovu si uvědomila, jak moc ji odmítavost vesnického společenství tížila.

„Toto mi svěřil, že hledáš spolehlivého rybáře, který by ti dodával ryby,“ obrátil se Juan Pérez na Julii.

„Ano, to je pravda,“ potvrdila. Dodavatelské řetězce čerstvých ryb na tomhle ostrově pro ni pořád ještě byly záhadou. „Nejdůležitější je pro mě vysoká kvalita a trvanlivost. Zatím nakupuju na trhu. Dlouhodobě by pro mě tyhle ryby ale nebyly dostatečně čerstvé.“

Juan Pérez se usmál. „Dovolil jsem si pozvat sem dnes Abiána Bencoma, abyste se seznámili. Je to starý přítel naší rodiny. A myslím, že správný muž pro tebe.“

„Ale to je milé, moc děkuji.“ Julie se ani neodvážila doufat, že právě její před časem nejvytrvalejší protivník by ji mohl v tomhle směru podpořit. „Tvůj úsudek pro mě hodně znamená,“ dodala. „Sám jsi přece dřív pracoval jako rybář.“

„Jako můj otec a dědeček,“ dodal vážně Juan Pérez. „Ale tyhle časy jsou pryč. Naše pobřeží je přeplněné rybolovem. A všichni nedodržují přidělené kvóty. Navíc je tu spousta soukromých rybářů, kteří svůj lov vůbec neohlašují. Abián patří k těm obezřetným. On a jeho lidé nepoužívají ani nůše na ryby, ani vlečné sítě, nýbrž udice, protože tímhle způsobem je možné cíleně lovit na objednávku a návnadou zajistit velikost ryb. Samozřejmě loví jen tolik, kolik má povoleno. K jeho zákazníkům patří většina dobrých restaurací na La Palma.“

„A bude pro mě mít ještě kapacitu?“

Juan Pérez pokýval hlavou. „Myslím, že by nepřijal pozvání, kdyby to byl ten případ. Nejlepší bude, když se ho zeptáš sama.“

Připojilo se k nim víc hostů z vesnice, kteří se dávali do řeči s Juanem. Julie krátce nahlédla do kuchyně a přesvědčila se, že Paola pilně plní pec bochánky, takže se mohou pravidelně doplňovat v bufetu. „Nestarej se,“ zavolala na ni vesele energická Španělka. „Mám tady všechno pod kontrolou.“

Devi si také uvázala zástěrku a pomáhala Fayně a Tině doplňovat bufet s tapas a zároveň odnášet prázdné talířky. Julie se vrátila na dvůr s velkým tácem albóndigas, klasickými španělskými masovými kuličkami v pikantní rajčatové omáčce. Právě včas, aby mohla uvítat své přátele Maribel a Paca, kteří nedaleko provozovali výrobu kozího sýra a včelařství. Přestože Maribel by věkem mohla být její matkou, cítila se Julie ve společnosti téhle srdečné a zemité ženy velmi příjemně. Kromě toho Juliin kmotřenec Emil našel na jejich farmě druhý domov, protože byli s Maribeliným vnukem Acoránem spolužáci a nejlepší přátelé. I dnes sem oba chlapci přijeli a po bouřlivém uvítání s tetou se Emil a jeho kamarád rozběhli společně s Amem do zahrady za usedlostí a pak je delší dobu nikdo neviděl.

„Ten bufet je úplná pastva pro oko,“ žasla Maribel.

„Podívej, tohle je tvůj kozí sýr,“ řekla Julie Pacovi a nabídla jim talířky.

„Co jsi s ním provedla?“ zajímal se Paco, když ochutnal. „Má úplně jinou vůni.“

„Naložila jsem ho v domácím oleji z plodů níspero,“ prozradila Julie. „Chutná ti?“

„To bych řekl!“

„Musíte ochutnat i ostatní věci,“ vybídla je Julie a postarala se o to, aby její přátelé dostali i šumivé víno. Když viděla, že se vítají s dalšími sousedy, znovu se zaměřila na pohoštění.

Její pohled klouzal po bufetu s drobnými, pěkně naaranžovanými talířky: ovčí sýr mantego s kdoulovým želé, chobotnice s několika kapkami chilli oleje a proužky dušené citronové kůry, a rolky z jantarových makrel, které se v hojném počtu vyskytovaly právě na zdejším pobřeží.

„Chutná to absolutně fantasticky,“ zaslechla za sebou důvěrně známý hlas a objevila partu Álvarových přátel z mládí. Serena se právě labužnicky olizovala. Vedle ní stáli Naira a Toto, a samozřejmě nebyl daleko ani Pepe. „Co je to na těch rybích rolkách?“ chtěla vědět Serena. „Prosím vás, držte mě, jinak sním celý tác.“ Serena se na dnešek mimořádně pěkně upravila. Dlouhé tmavohnědé lesklé vlasy, které Julie obdivovala, měla vyčesané nahoru a vypadala jako královna. Také Álvarova sestřenice Naira, o níž si Julie dlouho myslela, že je jeho přítelkyně, si na sobě dala záležet, oblékla si světlemodré lněné šaty bez rukávů a jemný panenkovský obličej měla pečlivě nalíčený, což u ní nebylo zvykem.

„Ona nám určitě své recepty neprozradí,“ pronesla právě s šibalským úsměvem. „Viď, Julie?“

„Můžeme klidně uspořádat kuchařský kurz pro kamarádky,“ navrhla Julie.

„Cože, prosím?“ ozval se Pepe. „Muži nejsou připuštěni? To je jasná diskriminace, Julie.“

„Jestli se chceš zúčastnit, budu ráda,“ opáčila Julie se smíchem. „A co ty, Toto, nechceš se taky naučit vařit?“

„Já se hlásím jako ochutnávač,“ zněla odpověď Tinina bratra. Pošoupl si do týla starý slaměný klobouk, bez kterého nevyšel z domu. „A jako otvírač lahví.“

Všichni se rozesmáli.

„Bereme tě za slovo,“ řekla Julie a zadívala se na hosty.

„Právě přišel Abián se ženou,“ upozornil Toto a díval se k oblouku brány, kterým prošel podsaditý muž s drobnou rusovlasou ženou po boku. „Pojď, já vás představím. To je ten rybář, kterého kvůli tobě oslovil můj otec.“

„Ano, vím o tom,“ odpověděla Julie vzrušeně. „To bylo od Juana velmi milé.“

Společně se vydali k rybáři, který se i s manželkou zastavil uprostřed dvora a zjevně vyhlížel nějakou známou tvář.

„Bienvenidos!“ uvítala je Julie vesele a představila se. „Jsem ráda, že jste přišli. Dáte si sklenku espumosa?“

Mávla na Tinu, zatímco Toto se s Abiánem pustil do řeči o ochraně pobřeží a letošním příliš suchém počasí. „Jmenuju se Julie,“ obrátila se k Abiánově ženě a podala jí sklenku z Tinina podnosu.

„Já jsem Dácil,“ opáčila žena a se zájmem si prohlížela Julii tmavýma očima.

„Je to taky starokanárské jméno?“ nadhodila Julie. „Všechna zní tak tajuplně.“

Rybářova žena se usmála. „Pro nás jsou běžná. Dácil znamená zářivá. Ale co znamená v překladu Abián, to vůbec netuším.“

Muži se právě odmlčeli a Julie toho využila, aby se dostala ke své žádosti. „Prosím, ochutnejte z mých tapas,“ vybídla je. Vybrala dva talířky s jantarovou makrelou a nabídla hostům.

Abián si důkladně prohlédl rolky a potom ochutnal. „Od koho máte ty ryby?“ zeptal se.

„Od prodavače na tržišti v Los Llanos,“ odpověděla a snažila se z jeho tváře vyčíst, co tomu říká.

„A jak jste s tou makrelou spokojená?“ Zjevně ji právě podroboval testu. Usmála se. „Kvalita je dobrá, jinak bych ji nepoužila. Dostatečně čerstvá, aby se filet mohl servírovat marinovaný. Ale znám jantarové makrely i v lepší kvalitě. Tahle ryba byla příliš mladá, když ji ulovili. Aroma ještě není úplně vyzrálé.“

Abián přikývl. Julie přemýšlela, jestli už má přejít k věci, ale rozhodla se, že ještě počká. Bylo lepší nic neuspěchat. Nejdřív by se Abián a Dácil u ní měli cítit dobře. O obchodech si mohli promluvit později. Odvedla je tedy k Totovu otci a cestou kolem bufetu jim doporučila, aby ochutnali chobotnici.

Dvůr se zaplnil, Julie viděla spoustu známých tváří. Pozdravila ženy z družstva vdov včetně jejich rodinných příslušníků, potom i Emilovu třídní učitelku, kterou k jeho zděšení také pozvala. Fayně a Tině už pomalu docházely nápoje a také předkrmy se chýlily ke konci. Bylo načase strčit do pece rybu a nakrájet pečeni. Julie se vrátila do kuchyně, kde už Paola chystala vhodné podnosy a kontrolovala teplotu v peci.

Za potlesku hostů právě společně přinášely nádherně ozdobené podnosy s masem a dokonale upečenými půlkami ryb, když po příjezdové cestě dokodrcal velký autobus a zastavil pod dračím stromem.

„Ty jsi snad pozvala fotbalové mužstvo ze Santa Cruz?“ zeptal se překvapený Álvaro, který Julii přinášel velkou sklenici minerálky s citronem. Když pracovala, většinou se zapomínala postarat o sebe. Bezradně pokrčila rameny a dlouhými doušky vyprázdnila sklenici. Amo byl najednou zase na svém místě a s divokým štěkotem začal obíhat autobus.

„Mám tušení, kdo by to mohl být,“ odpověděla tiše, postavila sklenici a zavolala Ama. Byl tak rozčilený, že ho Álvaro musel přidržet za obojek. „Prosím, zavři ho do komory,“ požádala Julie. Potom vykročila k autobusu. Z jeho oken vyhlížely samé neznámé tváře a Julie se zmocnil vysloveně nedobrý pocit.

3

Přepadení

„Ahoj, sestřičko.“ Julie nevěřila svým očím. V otevřených dveřích spolujezdce autobusu nestál nikdo jiný než její bratr Jens. „Srdečně blahopřeju k otevření! Přivezl jsem s sebou pár klientů. Tak se tvoje restaurace proslaví i mezi návštěvníky ostrova.“ Na jeho znamení se otevřely zadní dveře, z nichž se začali valit turisté, zvědavě se rozhlíželi a potom zamířili k oblouku brány.

„Tohle je tedy typický mesón,“ zaslechla Julie slova jedné z žen. „No, snad tady nabízejí k jídlu něco pořádného, a ne zase ten věčný kozí sýr.“

Julie se za nimi konsternovaně ohlédla.

„Tak co, došla ti řeč?“ Jens si ležérně projel rukou husté blond vlasy a bylo vidět, že si celou situaci užívá. „Můžeš mi klidně poděkovat.“

„Kolik jich je?“ zeptala se Julie zdrceně, když zase našla řeč. Z autobusu pořád ještě vystupovali další a další lidé. Jako by to nebralo konce. „Padesát? Šedesát? Proboha, Jensi, proč jsi mi nedal vědět předem?“

„Myslel jsem, že je den otevřených dveří,“ zašklebil se její bratr. „Na ten se snad člověk nemusí přihlašovat.“ Potřásl hlavou, jako by ji považoval za nesmírně nevděčnou, a vkročil do dvora její restaurace, jako by mu patřila.

Julie se za ním rozběhla a měla pocit, že se jí to jen zdá. Někteří z Jensových klientů se začali vrhat na krásně naaranžované tácy jako supi. Fayna se marně snažila vzít energické starší dámě z ruky nůž, s nímž masakrovala tuňáka a nakládala svým přítelkyním na talíře pořádné porce.

„Okamžik,“ pokoušela se zakročit Julie. „Tohle není samoobsluha. Prosím, podejte mi ten nůž.“

Žena ji neposlouchala a naložila poslední kus tuňáka na talíř svého partnera. Na tácu zůstaly jenom rozcupované zbytky, vypadal jako bitevní pole. Podobně byl zplundrovaný bonito a z pečeně zbývalo už jenom pár plátků.

„Tedy, já nevím, jestli je tohle správné,“ namítla jedna z turistek a vrhla tázavý pohled na svého muže. „Opravdu si tady smíme takhle brát?“ Bezradně pohlédla na Julii.

„Pan Brunner přece řekl, že je to v ceně,“ odpověděla rezolutní dáma a konečně odložila nůž, aby se mohla věnovat své kořisti.

„Ale povězte mi,“ otočil se k Julii nespokojeně starší muž, který se vrtal ve svém kusu tuňáka. „Vy jste tady kuchařka? Tahle ryba přece není úplně propečená. Doufám, že si odtud neodneseme salmonelózu.“

Vy si odtud brzy odnesete něco úplně jiného, chtěla hněvivě odseknout Julie, ale vtom ji někdo jemně vzal za ramena a odvedl stranou. „Jdi radši do kuchyně a postarej se o nášup,“ zašeptala jí Amelie. „Tohle nech na mně. Álvaro, nemáte tu někde ještě další stoly a židle?“

Amelie začala suverénně vyjednávat s Jensem, zatímco Álvaro společně se Samem bleskově rozestavili venku před bránou nábytek k sezení. A po chvíli, která Julii připadala jako věčnost, shromáždila Amelie skutečně celou společnost pod dračím stromem, kde ji udržela v patřičné vzdálenosti od bufetu. Někteří z místních lidí přesto demonstrativně opouštěli oslavu, mezi nimi k Juliině velké lítosti také Abián Bencomo se svou ženou. Toto, který měl na Jense spadeno už dávno, se s Nairou a Pepem odsunul do kouta dvora, kde dali hlavy dohromady. Že by se taky chystali odejít? Serena naopak pomáhala Álvarovi a ostatním, zatímco Amo ve svém vězení štěkal až do ochraptění.

Julie měla v očích slzy. Všechno probíhalo tak dobře, než se tu vynořil její vlastní bratr s turistickou skupinou a opět podráždil zdejší lidi. Jako v mlze vnímala zaražené pohledy svých sousedů, kteří se zhrozeně dívali na vyrabovaný bufet, a pomáhala Fayně a Tině co nejrychleji všechno uklidit. Potom se vrátila na místo, kde se vyznala nejlíp – do své kuchyně.

Tam si namočila čistou utěrku v ledové vodě a krátce si ji přitiskla na oči. Jen klid, říkala si. Neztratit nervy. Je to přece jenom Jens. Není nic nového, že se její bratr chová jako slon v porcelánu.

Soustředila se na svou profesionalitu. Naštěstí měla v chladícím boxu další velké ryby, a zatímco je precizně a úsporně filetovala a připravovala na pečení, skutečně se dokázala mírně uklidnit. Ukázala Paole, kde jsou další marinované lilky, cukety, žlutá a červená paprika a hlíva ústřičná, aby mohla co nejdřív odnášet krásně naservírované mísy společně s košíky čerstvě upečených bochánků.

„Už je pryč?“ zaslechla za sebou náhle bojácný hlas a otočila se. Od dveří z chodby sem nahlížel Emil. Za ním rozeznala Manuela a El Rostra, jak si nechal říkat Maribelin vnuk. Zřejmě se uchýlili do pokoje v horním patře, který tam Julie zařídila pro Emila.

„Jens? To nevím,“ pokrčila Julie rameny. „Proč se schováváš před svým tátou?“

„No doma,“ pronesl Emil vzdorovitě. „U Tanji.“

„Ne, ale…“