My Biggest Break

Copyright © 2022. MY BIGGEST BREAKE by T Gephart

Byla uplatněna morální práva autora.

Translation © Alžběta Komrsková, 2024

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2025

ISBN epub: 978-80-7689-535-5

ISBN mobi: 978-80-7689-536-2

Pro Bec.

Nechápala jsem, proč jsi při našem prvním setkání byla tak chladná a vypadala jsi, že mě nemáš ráda. A nikdy by mě nenapadlo, že z nás budou jednou kamarádky. To jsem ještě netušila, že pod tvrdou slupkou se ukrývá srdce ze zlata. Jeho důvěru si však člověk musí zasloužit a pak mu teprve ukážeš své pravé já – opatrnou, ale krásnou duši, která by pro své milované udělala cokoliv.

Jsem ráda, že jsme tu šanci dostaly.

#SestryZVlastníVůleNePodleDNA

Kapitola 1

Belle

Sakra.

Sakra.

Sakra.

Nebyla jsem ten typ holky, která obvykle chodí pozdě, zvlášť ne na casting. Ale i když jsem běžela – vědoma si toho, že až dorazím, pravděpodobně budu vypadat jako strašák do zelí –, bylo mi jasné, že to stejně nestihnu.

Sakra.

Zrychlila jsem, a zatímco jsem sprintovala ke starému divadlu v Brooklynu a přitom si opakovala, že to dobře dopadne, baleríny jsem se sotva dotýkala chodníku.

Vizualizuj.

Představ si svůj úspěch a proměň ho ve skutečnost.

A přestože jsem svůj pozdní příchod už nemohla odvrátit, hodlala jsem na tom castingu zazářit, i kdyby to měla být poslední věc, kterou udělám.

Tak moc jsem to chtěla.

Tak.

Moc.

Po příležitosti získat hlavní roli jsem toužila celý život a tahle role křičela mé jméno.

Doslova.

Proto jsem si také vytiskla ukázku ze scénáře, kterou mi poslali e-mailem, a vedle jména postavy připsala své jméno a hrdě ji tak prohlásila za svoji.

Perem.

Protože poznámky tužkou jsou pro břídily.

„Sláva!“ Nadšeně jsem popadla kovovou kliku a trhla dveřmi. Dosud bylo odemčeno, což znamenalo, že někdo musel být uvnitř. Šeptem jsem poděkovala divadelním bohům a vtrhla dovnitř.

„Jsem tady!“ zavolala jsem hlasitě a seskákala po schodech k jevišti. Divadelní pódia mi bez ohledu na velikost vždycky připadala jako kouzelná místa a ani toto nebylo výjimkou. Tři muži sedící v první řadě, kteří byli očividně zabraní do hlubokého rozhovoru a neslyšeli mě přicházet, se při zvuku mého hlasu prudce otočili. „Moc se omlouvám, pánové. Vím, že jdu hrozně pozdě,“ vypravila jsem ze sebe zadýchaně, „jmenuju se Belle Mathewsová. Jestli můžete, tak já jsem připravená.“

Zatímco jsem kráčela na jeviště, stále jsem se snažila popadnou dech a ignorovala přitom fakt, že mám rozcuchané vlasy a jsem zpocenější než po lekci hot jógy. Odhodila jsem kabelku na okraj jeviště, třikrát se nadechla a postavila se do samého středu, kde na mě čekal rozsvícený reflektor.

„Slečna Mathewsová?“ Starší muž s laskavou tváří pohlédl do svého notebooku. „Neměla jste tu být už před hodinou?“

„Ano, já vím,“ přikývla jsem s vědomím, jak příšerně to působí. „Ale neměla jsem vaše telefonní číslo a zdržela mě naléhavá rodinná situace a –“

Přerušila mě zvednutá ruka.

Jagger Hartley – scénárista, režisér a také producent této inscenace – na mě upřel vražedný pohled, kterým mi dal najevo, že tu rozhodně nejsem vítaná.

„Konkurz už skončil. Díky.“

A pak, aniž by se obtěžoval vyslechnout si, proč jsem dorazila pozdě, se otočil zpátky k těm dvěma mužům. Naprosto ignoroval, že stále stojím na pódiu, připravená předvést mu ten nejlepší casting všech dob, přestože jsem si byla jistá, že mám na noze puchýř a mé původně perfektní oční linky se na okrajích rozmazaly.

Slyšela jsem ty zvěsti.

Poslouchala jsem řeči o tom, jak je neuvěřitelně úchvatný.

Tvář měl pohlednou tak zničujícím způsobem, že s ním bylo obtížné navázat přímý oční kontakt, a jeho tělo vypadalo tak žhavě sexy, že bylo historickou záhadou, proč se jeho oblečení při kontaktu s ním nevznítí. A tak dále.

Ale k tomuto sexy, žhavému zevnějšku zjevně patřila chladná, emocionálně prázdná osobnost bez špetky lidskosti a s ještě menší dávkou trpělivostí. Začínala jsem si myslet, že na těch přehnaných povídačkách něco bude.

Ačkoliv si svým vzhledem musel podmanit srdce spousty žen, on sám paradoxně zjevně žádné neměl.

„Vím, že jdu pozdě.“ Zůstala jsem stát na jevišti a snažila se nevšímat si jeho odmítnutí, svých rozcuchaných vlasů a zpocené pokožky. Musela jsem běžet, což mému vzhledu dvakrát nepřidalo, ale nehodlala jsem se nechat rozhodit rozmazanými linkami. „A nemyslím si, že je můj čas cennější než váš. Ale ke svému pozdnímu příchodu jsem měla opravdu dobrý důvod, a když mi dáte pouhých pět minut, slibuju, že nebudete litovat.“ Zvedla jsem bradu a narovnala se v zádech. Nemínila jsem se vzdát prvního slušného castingu po několika měsících.

Hrála jsem už spoustu vedlejších postav, sboristek a doprovodných tanečnic, ale dosud žádnou hlavní roli. A ačkoliv jsem věděla, že se to nebude hrát přímo na Broadwayi a moje tvář se neobjeví na žádném billboardu, byl to začátek a tahle role se zdála skvělá.

Navzdory oslepujícím jevištním světlům jsem viděla, jak ke mně Hartley stočil zrak a přimhouřil oči. Jeho pohled byl tak chladný, až mi tuhla krev v žilách. „Řekl jsem, že jsme skončili. Opusťte prosím mé jeviště.“ Jeho slova po mě švihla jako bič a utnula jakékoliv další námitky.

Ježíši.

Chci říct, věděla jsem, že je tvrdý, ale to v sobě neměl ani špetku soucitu? Bylo to zatracených pět minut a pořád ještě tu všichni byli. Nezastavila jsem ho přece zničehonic na ulici, abych se mu vetřela na konkurz. Udělala jsem všechno, jak má být, přes svou agentku, a kdybych nebyla musela pomáhat Hayley, která vyšilovala z Bobbiiny horečky, což mě neuvěřitelně zdrželo, tak by si mě normálně vyzkoušeli.

Přestože byl zbytečně nepříjemný, odmítala jsem ustoupit. Poklepala jsem balerínou o jeviště, uzemnila se a třikrát se zhluboka nadechla. A aniž by mě o to někdo požádal, spustila jsem hlavní monolog.

„Nejsem odpad!“ vykřikla jsem a podle pokynů ve scénáři rozhodila rukama. „Byla jsem součástí tohohle města celej svůj život a v těchhle ulicích pravděpodobně i umřu, ale nejsem žádná nicka.“

Všechny oči – včetně Hartleyho – teď upřeně sledovaly, jak zarývám prsty do látky svých šatů. „Podívej se na mě. Zopakuj mi, jak moc se ti hnusím. Že mě nemůžeš milovat kvůli tomu, kdo jsem. Protože oba víme, že to není pravda. A jedinej důvod, proč odcházíš, je ten, že jseš zbabělec.“

Byla jsem tak zabraná do svého vystoupení, že jsem ani nepostřehla, jak se Hartley zvedl a odchází pryč. Ani se neohlédl. Pevnými kroky kráčel k východu, zatímco mně bušilo srdce v hrudi.

To jako fakt?

Prostě odejde?

A co mám sakra dělat? Pokračovat a dokončit zbytek konkurzu pro dva chlápky, kteří nebyli tak nezdvořilí a věnovali mi nadále pozornost, nebo se rozběhnout za tím hajzlem, který mě jako jediný mohl skutečně obsadit?

Sakra.

Zhluboka jsem vydechla, přehodila si kabelku přes rameno a seskočila z jeviště. Jestli si myslí, že jsem tak špatná, a nechce mě už dál poslouchat, mohl mít alespoň tu slušnost říct mi to do očí. Kdo by udělal něco takového? Kdo by odešel, aniž by vzal člověka na vědomí nebo se rozloučil? To vážně nemá žádné vychování?

„Velice vám děkuju, omlouvám se, že jsem dorazila pozdě,“ zavolala jsem přes rameno a vyběhla do schodů. Hartley už byl u dveří, a aniž by věnoval pozornost mně a mému dusotu, spěšně je otevřel.

Mé nedobrovolné publikum s tichým „Nashle!“ šokovaně sledovalo, jak jsem doběhla k východu, rozrazila dveře, které jsem jen před pár minutami otevřela, a ocitla se na ulici.

Puchýř na mé noze proti všemu tomu běhání bolestivě protestoval a moje oči prohledávaly ulici. Měl náskok jen pár kroků, kam mohl zmizet? Rozhlédla jsem se zleva doprava a spatřila malou uličku vedle divadla. Musel jít tam. Jagger Hartley má možná povahu Smrtijeda z Harryho Pottera, ale odmítala jsem uvěřit, že by skutečně dokázal zmizet jako lusknutím prstů.

S tichým zaklením – protože teď už to bylo osobní a já jsem tomu blbci chtěla od srdce říct, co si myslím – jsem znovu vyrazila a doběhla na konec uličky právě včas, abych ho spatřila nastupovat do elegantního černého Lexusu.

Dokonalé. V čem jiném by jezdil někdo tak hrubý a protivný než v naprosto přepychové káře?

Když jsem doběhla ke dveřím spolujezdce toho jeho pitomého auta a prudce je otevřela, vzhlédl a jeho oči se setkaly s mými. Ani nenastartoval, jen zmateně svraštil obočí.

„Co to sakra děláš?“ zeptal se, když uviděl, jak se prakticky vrhám na sedadlo vedle něj. „Zešílela jsi?“

„Ach, promiň,“ odfrkla jsem si posměšně a zakryla si rukou ústa. Stejně jako on jsem přešla k tykání. „Byla jsem snad nezdvořilá? Však víš, stejně jako ty, když jsi odešel.“

Už tak malé šance, že bych tu roli dostala, nyní klesly na nulu. Byla jsem si dobře vědoma toho, že nejspíš – fajn, rozhodně – právě definitivně ničím svou šanci tu roli získat. A přestože bych možná mohla zapůsobit na jednoho nebo oba muže, kteří byli natolik laskaví, aby se na mé vystoupení podívali, Hartley by mě pravděpodobně odmítl už jen z principu. V čem ten princip spočíval, to mi unikalo, ale bylo jasné, že názor už si udělal. Což znamenalo, že jsem neměla moc co ztratit kromě toho, že bych si nechala líbit jeho chování.

„Dorazila jsi pozdě. Zmeškala jsi svůj casting, ale nezdvořilý jsem já, protože jsem odešel?“ zeptal se nevěřícně a zamračil se. „Poslouchej, vílo, nemám čas posedávat a měnit svůj rozvrh, protože ses nemohla rozhodnout, jaké šaty si obléct. Mám pro tebe jednu bezplatnou radu: Pořiď si hodinky a choď včas. A teď vypadni z mého auta.“

Za normálních okolností by nasednout do auta k cizímu člověku nebyl dobrý nápad. I kdyby ten člověk byl tak pohledný jako Jagger Hartley. Ale Uberem jsem jezdila pořád a zatím mě nikdo neunesl, takže jsem se rozhodla to risknout.

Navíc jsem mu ještě musela dokázat, že jsem v právu.

„Hodinky vlastním,“ opáčila jsem. „A obvykle pozdě nechodím. Ale ještě jsi tam byl.“ Ukázala jsem směrem k divadlu. „Omluvila jsem se a bylo to naléhavé. A ty mi sice nic nedlužíš, ale to ti nedává právo být nezdvořilý.“

Když viděl, že stále sedím na sedadle spolujezdce, povytáhl obočí, ve tváři nevěřícný výraz. Jako by nedokázal pochopit, že jsem nevystoupila z jeho auta, když mě o to požádal, ani se nerozplynula do kaluže slizu nebo čehokoliv jiného, do čeho se mě snažil začarovat těma sexy oříškovýma očima.

A ano, byly sexy.

I když jsem byla strašně naštvaná a existovala tu i možnost, že mě ubije k smrti heverem, nebylo pochyb o tom, že je neuvěřitelně pohledný.

„Už jsi skončila?“ Jeho sexy hrudník – ano, všimla jsem si toho – se zvedl a zase klesl v hlubokém povzdechu. „Protože když jsem řekl, že musím odejít, myslel jsem to vážně. Takže nám teď oběma prokaž laskavost a vystup hned z mého auta.“

„Omluv se.“ Založila jsem si ruce na hrudi. Neměla jsem v plánu odejít, dokud se mi neomluví.

„No dovol?“ nevěřícně se zasmál a zaklonil hlavu. „Když jsem se ptal, jestli jsi zešílela, ve skutečnosti mě nenapadlo, že mám pravdu.“

„Omluvila jsem se za to, že jsem přišla pozdě, a ty by ses měl omluvit za to, že jsi byl nezdvořilý. To je jen spravedlivé.“

Aniž bych hnula brvou, pohlédla jsem mu do očí. Protože casting už jsem stejně zvorala a na zbytek odpoledne jsem neměla žádné důležité plány. Nikam jsem nespěchala. A dokázala bych čekat celý den, kdyby to bylo nutné, odhodlaná dokázat, že jsem v právu. Byla to jedna z mých oblíbených věcí, hned vedle pozitivního přístupu k životu a šíření štěstí všude kolem sebe.

„Ne.“ Otočil se, založil si ruce na hrudi a jeho uhrančivé oříškové oči potemněly. „Omlouvat se nebudu. A teď vypadni.“

Áááááááááá.

Upřímně, nejchytřejší by bylo vystoupit z auta a jít prosit mou agentku, aby mi našla něco – cokoliv – jiného. Byla jsem si jistá, že dřív zamrzne peklo, než mi dá Hartley druhou šanci, natož aby mě do té role obsadil. Ale už jsem zašla příliš daleko a nechtěla jsem, aby si ten blbec myslel, že mě zastrašil.

„Asi tady prostě budeme sedět,“ usmála jsem se, přesvědčená, že jestli se jeden z nás vzdá, já to nebudu.

Neměl tušení, čeho jsem schopná. Jednou jsem celé léto chodila po špičkách, dokud to rodiče nevzdali a nezapsali mě do baletní školy slečny Alyssy. Strašně to bolelo, svaly a prsty na nohou jsem měla tak otlačené, že jsem se každý večer tajně plížila do koupelny a máčela je ve vaně v horké vodě, abych si trochu ulevila. Ale jak moji rodiče, kteří věřili, že to za den nebo dva vzdám, zjistili: Když mám motivaci, nenechám se jen tak odradit.

„Fajn,“ pokrčil rameny. Očividně taky nebyl ochotný ustoupit. „Ale čekat tu nebudeme.“ Svá slova doprovodil otočením klíčku a motor s burácením ožil.

Aha, takže si myslel, že mě vyděsí nastartováním auta.

Ha.

No prosím.

Natáhla jsem se po bezpečnostním pásu a připoutala se právě ve chvíli, kdy se odlepil od obrubníku a vyjel úzkou uličkou, kterou jsem za ním přiběhla.

Jednou nakonec zastaví.

Dorazili jsme k hlavní ulici a já nehnula ani brvou. Zastaví a omluví se, i kdyby jen proto, aby mě dostal ze svého auta ven.

Ale když jsme vjeli na silnici, zpomalil jen natolik, aby se ujistil, že se nesrazí s protijedoucím autem, a odbočil. A pak pokračoval v jízdě a zrychloval, nakolik mu to jen brooklynská dopravní situace umožňovala. Jako by úplně ignoroval fakt, že má v autě neplánovaného spolujezdce.

Hergot.

Byl dobrý.

Ale já byla lepší. Bez slova jsem se uvelebila ve svém sedadle a zahleděla se z okna. Nejspíš jsem právě vyrážela na výlet a výlety, ty já měla vždycky ráda, takže mi to naprosto vyhovovalo.

Koutkem oka jsem viděla, jak z kapsy vytahuje mobil. Dál jsem předstírala nezájem, ale pomocí každého lesklého povrchu v autě jsem se snažila zahlédnout, co to sakra dělá.

Ukázalo se, že jsem nemusela namáhat zrak. Zvuk jeho Bluetooth připojujícího se k audiosystému auta mi prozradil všechno, co jsem potřebovala vědět.

„Zavolej Daneovi,“ vyštěkl. Robotický ženský hlas zopakoval jeho pokyn a začal vytáčet číslo.

Daneovi?

Volal svému bratrovi?

Jaggera Hartleyho jsem dnes sice potkala poprvé, ale věděla jsem o něm mnohem víc než jen drby na téma, jaký je to sexy kretén. Byl nejstarším – a jediným biologickým – synem Kirka Hartleyho, newyorského malíře a básníka, který byl považován téměř za národní poklad.

Stále ještě dokázal vyprodat výstavu a jeho obrazy se prodávaly za minimálně pěticiferné částky, a to se bavíme o jeho méně populárních dílech. A Jaggerova matka, Jane, kdysi tančila v newyorském baletním souboru jako primabalerína. Byla nejen Kirkovou múzou, ale také mecenáškou uměleckých programů ve školách. Jméno rodiny Hartleyových bylo spojeno s mnoha stipendii. Dane byl jejich adoptivní syn – a Jaggerův mladší bratr.

To všechno jsem věděla i bez Googlu.

„Doufám, že nevoláš, abys to zrušil, Jaggere,“ odpověděl hlas – předpokládala jsem, že je to Dane – místo pozdravu. „Je to jen jeden mizerný večer.“

„Nevolám, abych to zrušil,“ odsekl a jeho odraz v čelním skle se naklonil směrem ke mně. Pak pokračoval: „Jen mě trochu zdržela na konkurzu jedna herečka, která se chovala jako spratek. Právě vyrážím, a pokud mě nezdrží provoz, za dvě hodiny tam budu.“

Spratek?

„Blbec,“ zamumlala jsem si pod vousy, rozhodnutá ho ignorovat. Nechtěla jsem ustoupit jako první, ale taky jsem nedokázala držet jazyk za zuby.

A dvě hodiny? Kam to sakra jede?

„Co to bylo?“ zeptal se Dane.

„Nic.“ Hartley zívl. „Nic jsem neslyšel.“

Vzdala jsem svůj pokus bezmyšlenkovitě zírat z okna a otočila se na něj, protože bylo jasné, že nejsem jediný člověk v autě, který umí být tvrdohlavý.

Z telefonu se ozval povzdech a Dane se nadechl. „Fajn, přijeď co nejdřív. A Jaggere, vím, že to děláš jen kvůli mně, a vážím si toho.“

„Jo, musím končit, měj se.“ Sotva to dořekl, spěšně hovor utnul. Buď se dál choval jako blbec, nebo nechtěl, abych si vyslechla to, co znělo jako osobní rozhovor. Normálně bych předpokládala, že jde u druhou možnost, ale protože se ještě neprokázalo, že by byl vůbec schopen nějakých citů nebo mu záleží na názorech ostatních, měla jsem své pochybnosti.

„Víš,“ fajn, prolomím ticho jako první, „jestli máš v plánu překročit státní hranici, z únosu se v tu chvíli stává federální zločin.“

S povytaženým obočím vyštěkl smíchy. „To ty jsi nechtěla vystoupit. Jestli je tu někdo rukojmí, tak já. Můžeme zavolat policii a nechat to na nich. Uvidíme, komu z nás budou věřit. Tak či tak to bude muset být až z Connecticutu, protože mám zpoždění.“

Connecticutu?

Vezl mě do Connecticutu?

„Do Connecticutu jet nemůžu. Prostě zastav.“ Dobrodružství je jedna věc, ale seděla jsem v autě, které opouštělo New York, s blbcem, který byl možná ještě tvrdohlavější než já.

Můj otec – ostřílený státní prokurátor – by dostal infarkt, kdyby se to dozvěděl, a nejspíš by se mi pokusil dát zaracha, navzdory tomu, že už mi bylo šestadvacet. Moje starší sestra Zara by si asi také přisadila. A Hayley a Bobbie mě navíc možná budou potřebovat.

„Nezastavuju. Šanci vystoupit jsi měla,“ prohlásil bez jakékoliv omluvy.

Vážně, co to s tím chlapem je?

A kdybych nebyla tak naštvaná, možná by to na mě i udělalo dojem. Neznala jsem mnoho lidí, které bych nedokázala přemluvit a docílit tak svého, ale Jagger Hartley byl úctyhodný protivník.

Ale no tak, to už stačí.

„Proč ses mi prostě neomluvil?“ odfrkla jsem si. Přemítala jsem, jestli plánuje zastavit a natankovat nebo něco podobného. Mohla bych si chytit taxi nebo Uber zpátky do města, ale nehodlala jsem vyskakovat z jedoucího auta.

„Proč jsi prostě nevystoupila, když jsem ti to řekl?“ opáčil, jako by to snad byla moje chyba.

Fajn, možná jsem za to částečně mohla, ale ne úplně.

On byl prostě…

Prostě…

Ááááááááá.

„Já nejsem žádný spratek!“ Zhluboka jsem se nadechla s vědomím, že mé odůvodnění nejspíš slyšet nechce, ale nedala jsem mu na výběr.

„Moje nejlepší kamarádka se nedávno stala maminkou a je to naprostá hrdinka, která sama vychovává svou novorozenou dceru. Odmítla se vrátit domů k rodičům do Vermontu, rozhodla se zůstat ve městě a nevzdat se svých broadwayských snů. A vzhledem k tomu, že už několikrát dostala hlavní roli, to není jen nějaký nesmyslný sen. Jenže malá Bobbie dostala horečku – poprvé – a Hayley z toho byla děsně vyplašená. Nemohla jsem ji nechat samotnou na pohotovosti, dokud jsem si nebyla jistá, že obě budou v pořádku. Prostě jsem nemohla. I kdyby to znamenalo, že zahodím svoji šanci.“

Byla jsem si jistá, že tato omluva stačit nebude, protože Hartley děti bezpochyby nesnášel, stejně jako duhy a sluneční svit. Ale ať už to považoval za rozumné, nebo ne, odmítala jsem dovolit, aby mě ponižoval a choval se ke mně jako k nějaké rozmazlené princezně, která přišla pozdě, protože jí nefungovala žehlička na vlasy.

Hartley polkl, střelil po mně pohledem a vrátil se očima na silnici. „Až dorazíme do Connecticutu, zařídím ti odvoz zpátky do New Yorku. Snaž se do té doby nebýt moc velkou osinou v zadku.“

No, to nejspíš znamenalo, že zastavovat nebude. Ať už jsem chtěla nebo ne, čekal mě výlet.

„Měl by sis svou vlastní radu taky vzít k srdci,“ založila jsem si ruce na hrudi a odfrkla si.

Ty drby o něm nelhaly.

Jagger Hartley byl ten nejhorší člověk na světě.

A já jsem s ním byla uvězněná v autě.

Bezva.

Prostě bezva.

Kapitola 2

Jagger

Jak dokázal být někdo tak malý tak moc na obtíž, to zůstávalo záhadou.

Mohla měřit kolik, metr padesát, padesát pět? Byl jsem o více než třicet centimetrů vyšší a alespoň o čtyřicet kilo těžší. Ale i přes naše rozdílné tělesné proporce jí to bylo ukradené.

Naprosto.

A já jsem si nebyl jistý, jestli bych měl být naštvaný, nebo ohromený.

Viděl jsem už dost namyšlených hereček.

Bývaly krásné, trochu talentované, s nástěnkami plnými obrázků cen Tony a plakátů. A přísahám, jestli ještě jednou uslyším nějakého blbce, který mi bude prodávat nápad na film Tajemství a dokazovat, že tyhle ezo kraviny o manifestaci myšlenek vám změní život, tak ho praštím.

Takže když se tahle mrňavá raketa objevila na mém jevišti s více než hodinovým zpožděním a dožadovala se svého castingu, předpokládal jsem, že to bude něco podobného.

Sakra, nepřekvapilo mě ani to, když mě následovala ven. Na takové ne právě jemné taktiky jsem byl u hereček zvyklý, člověk nesmí zapomenout, že dramatem se tyto holky doslova živí.

Ale nastoupit do auta a odmítnout vystoupit, to jsem ještě neviděl.

Musela být šílená.

Protože takový kousek by jí k získání role rozhodně nepomohl. A kdybych právě nejel pozdě na oslavu výročí svých rodičů, zavolal bych policii.

Ale Dane byl už tak otrávený, že jsem si nevzal volno, a i když mi bylo úplně jedno, jak moc to štve Kirka a Jane Hartleyovy, svého mladšího bratra jsem zklamat nechtěl.

„Můžeme si pustit hudbu? Nebo by to bylo příliš veselé?“ Natočila hlavu na stranu, aby se na mě podívala. Její úsměv byl vzhledem k naší situaci až příliš zářivý.

Rozhodně byla šílená.

„Ne, řídím rád v tichu.“ Neobtěžoval jsem se dodat, že čas strávený v autě obvykle používám k přemýšlení. Do toho jí nic nebylo a já jsem se jí nemusel omlouvat za to, čemu dávám přednost.

„Fajn,“ odsekla a strčila ruku do kabelky, aby vytáhla sluchátka. „Ale já nemusím.“

Bez další diskuse si strčila sluchátka do uší a naťukala něco do telefonu. Když se spustil playlist, spokojeně si povzdechla.

„Je zatraceně šílená,“ zamumlal jsem si pod vousy. „To budou dlouhé dvě hodiny.“

Pokud jde o důvod, proč přišla pozdě, musím přiznat, že byl obdivuhodný. Hayley Eastonová byla vycházející hvězda, která upoutala pozornost všech režisérů ve městě, dokud se nečekaně nestala matkou. Ale ke cti jí sloužilo, že těhotenství nepoužila jako výmluvu a pracovala téměř až do porodu. Kostýmní oddělení jejího posledního představení muselo být vynalézavé, aby dokázalo zakrýt její břicho, ale nezmeškala ani jedno představení nebo zkoušku. To svědčilo o jejím velkém nasazení, a přestože jsem nikdy neslyšel o její údajné nejlepší kamarádce, která nyní seděla v mém autě na sedadle spolujezdce, zajímalo mě, jestli sdílejí i jiné vlastnosti kromě oddanosti a neuvěřitelné krásy.

Jo, všiml jsem si.

Ještě aby ne, když jsem byl nucen s ní sdílet stísněný prostor a neměl na práci nic jiného.

Ale krásné ženy nebyly v mém oboru zrovna neobvyklé. Blondýny, brunety, zrzky – všechny s úchvatnou postavou. Ale většinou mě nudily a jejich osobnosti mimo jeviště pro mě byly příliš fádní.

Odhadoval jsem, že na Belle nic předvídatelného nebo fádního nebude, což signalizovalo všechny možné problémy.

Zaprvé jsem nepotřeboval, aby mě rozptylovala.

Soustředil jsem se především na boj za to, aby mě divadelní průmysl začal brát vážně, a to na základě mých vlastních zásluh. Většina lidí totiž věřila, že jsem všechny příležitosti získal jen díky svému příjmení. Mít slavné rodiče zas tak skvělé nebylo, zvlášť když člověk chtěl, aby si ho lidé vážili pro jeho talent, a ne proto, že je náhodou něčí dítě. A to ani nemluvím o penězích. Už od vysoké školy jsem od rodičů odmítal jakoukoli finanční podporu. Dokázal jsem se o sebe postarat sám, jedl jsem nudlový ramen a sendviče s arašídovým máslem, snažil se včas platit účty za elektřinu a střádal prostředky na svou první velkou hru, aniž bych k tomu potřeboval pomoc Hartleyovic šekové knížky.

Bylo pro mě důležité, aby to byl můj vlastní úspěch. Už mě nebavilo, jak všichni předpokládají, že jediný talent mám díky rodině, do které jsem se narodil.

Při studiu na Newyorské univerzitě nehrály naštěstí hlouposti spojené s mým příjmením žádnou roli. Kdyby bylo po mém, pokračovalo by to tak i v mé následné kariéře.

A kromě toho, zásadně jsem nerandil s herečkami. To vedlo jen ke komplikacím, raněným citům a všemožným očekáváním, o které jsem neměl zájem. Měl jsem dost svých vlastních problémů, netoužil jsem zabývat se egem a vypjatými dramaty někoho, kdo žil svůj život převážně na jevišti.

Samozřejmě tu byl i další problém, a tedy že všechny předpokládaly, že je obsadím do každého kusu, který napíšu. Však víte, jako když můj táta používal mou mámu coby zatracenou inspiraci pro téměř každou ženu, kterou kdy namaloval. Jistě, pokud věříte na pravou lásku a podobné voloviny, je to romantické, ale především je to nudné.

Jako vážně?

Jen jedna zatracená ženská?

Nešlo snad o to, že bych nebyl schopen monogamie; dokázal jsem udržet péro v kalhotách úspěšněji než jiní. Ale co se týče umění? V žádném případě jsem se nehodlal připoutat pro zbytek svého zdejšího života k jednomu typu ženy. Takže herečky, tanečnice, zpěvačky – v podstatě kdokoliv z oboru – pro mě byly do jedné mimo hru. Bez ohledu na to, jak krásné nebo okouzlující byly.

V rozporu s promyšleným a rozumným argumentem, který jsem právě uvedl, jsem zaletěl očima na místo spolujezdce, kde seděla. Nezdála se ani trochu nervózní, jen si užívala jízdu, jako bych byl její řidič Uberu a ona tohle měla od začátku v plánu.

Páni.

Ta drzost.

Vsadil bych se, že poslouchá nějakou nesmyslnou, přeplácanou popovou písničku plnou hlasových úprav a zmixovanou na maximum. Oči měla zavřené v klidné blaženosti, která ve mně vyvolávala vztek a zároveň i šílenou žárlivost. Jak to sakra dokázala? To se ani trochu nebála, že bych mohl být grázl s nějakými nekalými úmysly? Protože to, že jsem měl slavné rodiče a na internetu se o mně nic zlého nepsalo, ještě neznamenalo, že jsem nemohl být sériový vrah.

„Chceš se na něco zeptat?“ Otevřela oči a pohlédla přímo do těch mých. Obrátil jsem svou pozornost zpět na silnici – kam jedině patřila – a proklínal se v duchu za to, že mě přistihla, jak si ji prohlížím.

Nenechala se mým přesunem pozornosti vyvést z míry. Vytáhla si jedno sluchátko z ucha a otočila se ke mně. „No tak, zeptej se mě, na cokoliv chceš. Cítila jsem, jak se na mě díváš.“

„Nedíval jsem se na tebe.“ Fajn, díval, ale nepotřeboval jsem, aby si to špatně vyložila, sakra. „Jen jsem přemýšlel, jak si můžeš být jistá, že tě nerozsekám na kousíčky a nevyhodím někde v lese. Jsi tak malá, že by tě nejspíš nikdo nenašel.“

Zasmála se – takovou reakci jsem nečekal –, vytáhla si z ucha i druhé sluchátko a odložila si je do klína. „Aha, a jak víš, že tě neomráčím taserem, neukradnu ti auto a peněženku a nebudu po tvé rodině požadovat výkupné?“

Cože, sakra?

Neubránil jsem se uchechtnutí. „Jo? A kolik po nich budeš chtít?“

Poklepala si prstem o ret, jako by to skutečně zvažovala. „Milion by mohl stačit.“

„Takže milion?“ Zavrtěl jsem hlavou, lehce podrážděný, že mě konverzace s ní celkem baví. „To je jen náhodná částka, kterou sis teď právě vymyslela, nebo nějaká běžná sazba? A doufám, že máš nějakého komplice, Belle.“ Podíval jsem se na její drobné ruce a pokusil si představit, jak se mě snaží svázat.

„Říkala jsem, že tě nejdřív omráčím taserem, hlupáčku,“ protočila oči a zvedla svou obří kabelku. „Čím víc lidí je do toho zapletených, tím větší je pravděpodobnost, že nás chytí. Navíc tu mám všechno, co potřebuju, takže komplicové nejsou potřeba.“

Podle velikosti její kabelky tam nejspíš měla i taser, lepicí pásku a všechno ostatní z Příručky únosce. „Asi budeme muset počkat a uvidíme.“

Rty se mi pomalu roztáhly do úsměvu.

Obvykle jsem hovor sám nezačínal, obzvlášť ne s lidmi, které jsem neznal. Ale také jsem neměl ve zvyku vozit černé pasažéry, takže tohle všechno pro mě byla novinka.

Rozhostilo se nepříjemné ticho, což se mi nelíbilo.

„Tohle můj názor stejně nezmění,“ dodal jsem, abych předešel raději dopředu jakýmkoliv nedorozuměním.

„Na co?“ zeptala se Belle a vypadala upřímně zmatená.

„Na tvůj casting,“ řekl jsem bez dalšího vysvětlování.

„Prosím tě,“ mávla nad tím rukou. „Teď mám do budoucna větší plány. Zvlášť když dostanu ten milion dolarů.“

Nebyl jsem si jistý, jestli také vycítila chladné ticho, nebo jestli se jen opravdu snažila pokračovat ve vtipkování, ale tak či tak mě to překvapilo. Ne mnoho lidí by si ze sebe dokázalo udělat legraci a nechovat se rozpačitě. Ale po pěti minutách s Belle jsem mohl říct, že byla všechno, jen ne obyčejná.

A to mě znepokojovalo asi nejvíc.

Šlo o situaci, nad kterou jsem neměl stoprocentní kontrolu.

A pro někoho, kdo kontrolu nad věcmi potřeboval, to bylo znepokojující, ale překvapivě i návykové.

Nejsem si jistý, jestli mě někdy někdo tak upoutal a zneklidnil zároveň. A nějaké mé části se to líbilo.

To nebylo dobré.

„Zastavím na příští benzínce. Zavolám ti Uber, aby ses mohla vrátit do New Yorku.“ Už teď jsem měl koneckonců zpoždění, dalších dvacet minut na tom příliš nezmění. Nemluvě o tom, že se tak aspoň oba dostaneme z téhle šlamastyky.

„Dane je už teď naštvaný, že jedeš pozdě.“ Pokrčila rameny, jako by to nic neznamenalo. „Nechceš ho naštvat ještě víc, než se ti dosud povedlo.“

Kousl jsem se do spodního rtu, abych se nezašklebil. Belle si vůbec neuvědomovala, že mě zasáhla do slabého místa.

Dane strávil několik posledních let snahou dělat mezi námi všemi prostředníka. Snažil se naši rodinu spojit do nějaké nesmyslné skládanky, která by odpovídala americkému ideálu. Oddaní rodiče se svými dvěma milujícími syny, žijícími v iluzi, ve kterou se je otec snažil přinutit věřit. Opakoval ty staré omšelé fráze pokaždé, když se ho na jeho rodinu někdo zeptal.

Ale napětí mezi mnou a rodiči bylo oboustranné, jejich neschopnost pochopit mě a mou potřebu dělat věci po svém moje rodiče frustrovala. Vyvolávala v nich nervozitu a obavy, že bych si mohl naběhnout a zničit jejich odkaz. Ironické bylo, že nejvíce pyšní byli na dítě, které nebylo biologicky jejich, protože to Dane převzal rodinnou tradici a zajistil, že jméno Hartley zůstane nejen slavné, ale i synonymem zisku.

A přestože by bylo snadné ho začít nenávidět, nedokázal jsem to. Byl to tak dobrý člověk, s velkým srdcem a obdivuhodnými ideály, kterými mohl oplývat jen proto, že v sobě neměl krev Hartleyů. A navíc byl jediný, kdo mě přijímal přesně takového, jaký jsem byl.

Takže jo, bylo mi ukradené, jestli zklamu, jako už tolikrát, své rodiče, ale nechtěl jsem zklamat Danea.

„Fajn.“ Promnul jsem si krk a upřel pohled na cestu. Poslední, co jsem si přál, bylo diskutovat s ní o své rodině nebo vypustit nějakou kravinu, kterou by mohla později použít proti mně. „Ale neříkej, že jsem ti nedal na výběr.“

„Řeknu soudci, že jsem tu byla ze své vlastní vůle.“ Natáhla se a dotkla se mé paže. „A na oplátku slibuju, že tě neomráčím taserem.“

Aspoň že tak.

„To je od tebe velkorysé.“

Moje ruka automaticky zapnula rádio, a když jsem zesílil zvuk, došlo mi, co jsem jí říkal o neposlouchání hudby. Byl jsem si jistý, že většina lidí mě tipuje na jazz nebo vážnou hudbu, případně něco podobně snobského, ale já jsem poslouchal heavy metal. Z reproduktorů se začaly linout hlasité zvuky kytary a vzteklý zpěv.

Líbilo se mi to šílenství, hlasitý, chaotický lomoz, jakoby poháněný emocemi. A já, který jsem se celý život přísně kontroloval, jsem si to uvolnění užíval. Bylo to téměř jako terapie, kdybych tedy na takové věci věřil. Což jsem nevěřil.

Čekal jsem.

Očekával jsem nějaký komentář na svůj výběr hudby nebo na to, jak jsem rádio nejdřív odmítal poslouchat. Ale vůbec nereagovala, jen schovala sluchátka do té obrovské kabelky plné kdoví čeho a opřela se do sedadla.

Tohle bude ta nejdelší cesta do Connecticutu v mém životě.

Kapitola 3

Belle

Klidně se přiznám, že ne vždycky dělám to, co bych dělat měla.

Nebo dokonce to, co je rozumné.

Protože kdybych taková opravdu byla, přijala bych jeho nabídku a požádala ho, aby zastavil na nejbližší benzínce. Nebo bych možná vystoupila z toho zatraceného auta ještě předtím, než jsme vyjeli ze státu.

Ale jelikož já evidentně nedělám nic, co by dávalo smysl, zůstávala jsem v autě a mířila spolu s ním tam, kam jel, ať už to bylo kdekoliv.

Jistě, mohla bych si to racionálně zdůvodnit tím, že už tak měl zpoždění a já jsem nechtěla, aby byl jeho bratr ještě více naštvaný, než zněl po telefonu. Nebo dokonce tvrdit, že jsem nechtěla Hartleyho obtěžovat. Ale to všechno by byla lež, protože skutečný důvod spočíval v tom, že jsem byla pekelně zvědavá. Vždycky jsem měla sklon míchat se do věcí, které se mě pravděpodobně netýkaly. Říkám pravděpodobně, protože vždycky tu existovala šance, že někdo potřebuje mou pomoc. A pokud mě můj otec státní prokurátor a matka sociální pracovnice něco naučili, pak to, že pokud se vám naskytne příležitost, jak něco změnit, musíte se do toho pustit. Pochopitelně měli na mysli spíše sociální spravedlnost a podobné věci, ale potřeba byla potřeba a já si to nehodlala nechat rozmluvit.

A Jagger Hartley mě rozhodně potřeboval.

Nač nebo proč, na to jsem ještě nepřišla. Ale byl tak napjatý a sklíčený, že jsem se neubránila úvaze, jestli ráno nevstal levou nohou. Rozhodně si tím mračením ničil bezchybnou pleť, kterou ho příroda obdarovala – a vsadila bych se, že nepoužívá ani žádný krém. Jednou skončí s ustaranými vráskami a trvale zamračeným výrazem. A jeho nálada by celkově potřebovala pozvednout.

Navíc jsem byla vlezlá.

Fajn, to byl nejspíš hlavní důvod, jenže taky jsem chtěla udělat dobrý skutek a na ničem jiném nezáleželo.

Fakt, že byl tak pohledný, taky úplně neškodil.

Cože?

Ne snad, že by se nedalo předstírat, že není naprosto k nakousnutí, jen proto, že se choval jako kretén. Nebylo to ale jen jeho sexy tělo, úžasné oči a neuvěřitelně hezká tvář. Přitahovalo mě na něm něco jiného, něco, co doutnalo pod povrchem a vyzařovalo sex-appeal, jaký jsem u žádného muže ještě nevnímala. Jako by se ani nesnažil. Dokázala jsem ocenit krásný obal, aniž bych toužila si hrát s dárkem schovaným uvnitř. A Jagger Hartley měl opravdu, opravdu krásný obal.

Zajímalo by mě, kdy má čas chodit do posilovny. Jeho tělo nemohlo být tak vypracované a svalnaté jen z neustálého zádumčivého přemítání. A vzhledem k tomu, jak působivě jeho tělo vypadalo v oblečení, bez něj musel být takový pohled opravdová lahůdka.

Ne snad, že bych si ho představovala nahého.

Fajn.

Možná trochu.

Oukej, oukej, hodně.

Ale byl sexy a takové představy byly rozhodně povolené.

Pokud by mi to, že se nechce bavit, nenapověděla vzteklá hudba řvoucí z reproduktorů, jeho řeč těla to vyjadřovala zcela jasně. Svíral volant tak pevně, jako by ho chtěl uškrtit. A tělo – měřil určitě přes metr osmdesát – měl napjaté jako kobra připravená k útoku. Vlastně si myslím, že i kobra by byla uvolněnější, protože zatímco jsme se vzdalovali městu, Hartley se mnou sotva navázal oční kontakt.

„Neměl bys zastavit a koupit dárek?“ navrhla jsem, neschopná už déle držet jazyk za zuby, ačkoliv by to pravděpodobně bylo moudřejší.

„Cože?“ otočil ke mně hlavu a poctil mě pozorností těch svých krásných oříškových očí.

Fajn, možná jsem si taky všimla, že má hezké oči, ale seděli jsme doslova pár centimetrů od sebe. Co jiného jsem měla dělat než si ho prohlížet? Mohlo by se to jednou hodit, třeba kdyby se opravdu chtěl zachovat jako hulvát a já pak musela u soudu podat jeho přesný popis.

Sklopila jsem zrak k jeho mobilu odloženému na područce mezi námi. „Však víš, na tu akci, kam jedeš pozdě. Lahev vína? Květiny? Připadá mi, že lidi mnohem snáz odpouštějí, když je podplatíš dárkem. Můžu ti pomoct něco vybrat, ve vybírání dárků jsem vážně dobrá.“

„Proč si myslíš, že potřebuju, aby mi někdo odpustil?“ zeptal se bez zaváhání. Povytáhl obočí a obrátil pozornost zpátky na silnici.

„Víš, že jsem ten telefonát slyšela, že jo? A ne proto, že bych byla nezdvořilá nebo se snažila odposlouchávat, ale protože byl nahlas.“

„Slyšela jsi tříminutovou konverzaci a předpokládáš, že víš, o co šlo?“ Pokrčil rameny, možná ne naštvaný, ale rozhodně ne příliš potěšený. Byl jako trezor, všechny emoce měl tak pevně pod zámkem, že jsem si nebyla jistá, zda vůbec nějaké má. Až na očividné podráždění, tím se rozhodně netajil.

„Poslouchej, jestli něco znám jako své boty, tak lidi. A Dane,“ ukázala jsem na mobil, „byl naštvaný. Očekával, že to zrušíš, což podle všeho děláš často a ani tentokrát se ti tam zjevně nechtělo.“

„Páni, vypadá to, že víš úplně všechno.“

Jeho sarkasmus mi neunikl.

Měla jsem to nechat být.

Měla jsem si všimnout náznaků, že tohle je téma, o kterém nechce mluvit, a raději se ho zeptat, proč posloucháme tak vzteklou hudbu. Jestli se mu ta hlučná muzika vážně líbí, nebo jestli ten řev dobíjí jeho temnou energii, jako by byl komiksový padouch.

Jenže...

„Ne, všechno ne, ale i když to chceš hodit na mě, já přece nejsem důvod, proč máš zpoždění. Když jsem dorazila, nevypadal jsi, že bys měl na spěch. Kdybys chtěl dorazit včas, už bys byl dávno pryč.“

Sakra.

Evidentně jsem tím tnula do živého, nebo ho prostě jen naše konverzace začala nudit, protože jsem ucítila, jak se interiér auta ochladil nejméně o deset stupňů. A náhle jsem si ani nebyla jistá, jestli jen vtipkoval, když vyhrožoval, že mě rozseká na kousíčky. Vražedná energie, kterou vyzařoval, byla tak intenzivní, že ani nemusel odpovídat, abych to pochopila.

Co to sakra dělám?

Bylo jasné, že jsem zničila jakoukoliv šanci získat tu roli, ale stále jsem ještě doufala, že nějakou práci přece jen najdu. Hartley měl všemožné kontakty, a přestože New York je hodně velké město, Broadway není dost velká na to, abych tam přežila s cejchem zavržence.

Bože, doufala jsem, že nestrávím zbytek života natáčením reklam nebo jako komparz v televizních seriálech. Byla jsem příliš talentovaná, než abych skončila jako Dívka z kavárny číslo 1 nebo Zákaznice číslo 2.

„Takže... květiny, nebo víno?“ Ignorovala jsem meze, které jsem pravděpodobně překročila, a místo toho se sladce usmála. Jen jsem se snažila být nápomocná.

Hartley pouze zavrtěl hlavou, spolkl slova, která měl na jazyku, a poté zvýšil hlasitost rádia. Jasně tím naznačil, že naše konverzace skončila, a jestli jsem si myslela, že předtím v autě panovalo trapné ticho, této situaci se to zdaleka nevyrovnalo. Nikdy jsem tak dlouho nemlčela.

A kromě psaní zpráv Hayley, abych zjistila, jak se s Bobbie mají a jestli nepotřebují, abych se vrátila do města – což se opravdu nedalo počítat za rozhovor –, jsem držela jazyk za zuby.

Neřekla jsem doslova jediné slovo, dokud jsme nezastavili u rozlehlého pozemku v Greenwichi. Tyčila se před ním vysoká černá brána, která se otevírala pomocí kódu, a dům – pravděpodobně spíš sídlo – obklopovaly stromy a živé ploty, takže nebyl z cesty vidět.

Když jsme projížděli po příjezdové cestě osvětlené staromódními plynovými lampami, které by se hodily spíš do staré Evropy než do Nové Anglie, Hartley mě sotva vzal na vědomí.

Slunce ještě nezapadlo a jeho odraz na skle byl jasnější než plamen uvnitř ozdobných lamp, a jak jsme se blížili, začínal být slyšitelný hluk z domu.

Ach, ve skutečnosti to bylo spíš sídlo.

Budova se zdála ve všech směrech obrovská a nemohla být ničím jiným než panstvím Hartleyových.

Sakra.

A dvojité sakra.

Předpokládala jsem, že se jedeme setkat s jeho bratrem. V restauraci. V jeho bytě. Na veřejném místě, kde se nedá přehlédnout mělký hrob a provést likvidace těla. Místo toho jsem byla na soukromém pozemku, na kterém bych se pravděpodobně ztratila i s použitím GPS.

To není dobré, Belle.

To není dobré.

„Jde o nějaký večírek?“ Můj bobřík mlčení – nebo snaha o záchranu kariéry – skončil v okamžiku, kdy jsem spatřila auta stojící na hlavní příjezdové cestě. Nebyla zaparkovaná v úhledných řadách jako při parkování s obsluhou, vozidla různých značek a modelů stála všude možně jako chrápající studenti po opileckém večírku.

„Zavolám ti ten Uber,“ řekl, když se odpásal a otevřel dveře na straně řidiče.

Uber? Volat mi Uber? Právě jsme dorazili na něco, co vypadalo jako oslava v obrovském domě jeho rodiny – se všemi jejími členy uvnitř, jak jsem předpokládala – a on chtěl, abych si prostě sedla do auta a vrátila se do New Yorku? Ne, rozhodně se teď nemůžu prostě otočit a odejít, aniž bych získala tolik informací, že by stačily i pro vyšetřování FBI.

„Ježíši, Jaggere, máma se poslední hodinu neustále ptá, kde jsi. Vypnul sis mobil? Ach, omlouvám se, nevšiml jsem si, že sis přivedl doprovod. Ahoj.“

Ten nový chlapík – pravděpodobně Dane – se vedle nás zjevil jako duch. A páni.

Prostě páni.

Byl jen o pár centimetrů menší než jeho bratr, ale stejně impozantní. I on vypadal, že tráví spoustu času v posilovně, alespoň pokud se dalo soudit podle způsobu, jakým ho obepínal jeho oblek. Měl neposlušné světle hnědé vlasy a pronikavě modré oči. Ale nejvíc mě na něm upoutal jeho úsměv, tak vřelý a laskavý, že rozsvítil celou jeho nádhernou tvář.

Natáhla jsem k němu ruku, připravená se představit. „Ahoj, já jsem…“

„Zrovna na odchodu,“ přerušil nás hrubě rozčílený Jagger Hartley. „Není to můj doprovod. A vyzvánění jsem si ztlumil.“

Každé slovo bylo ostré, účinné a smrtící jako kulka a vřelé jako výstřel.

„Za svého bratra se omlouvám.“ Dane ho zpražil pohledem a obrátil se na mě. „Čas od času si zapomíná slušné způsoby, které panují i na Manhattanu. Jsem Dane.“

„Belle.“

Sevřel ruku, kterou jsem k němu natáhla, a zdvořile s ní potřásl. „Moc rád tě poznávám, Belle. Odkud znáš Jaggera?“

Čekala jsem, že Jagger – nazvala jsem ho předtím někdy jeho křestním jménem? – zasáhne. Ale nic neřekl, jen se zájmem čekal, jak to vysvětlím.

„Byla jsem u něj na castingu,“ odpověděla jsem popravdě. „Jsem herečka.“

Páni.

„Chci říct…“