Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Copyright © Zdeněk Jarchovský, 2025

Cover © Jiří Dvorský, 2025

© DOBROVSKÝ s.r.o., 2025

https://twitter.com/knihydobrovsky

www.facebook.com/KnihyDobrovsky.cz

instagram.com/nasenakladatelstvi

ISBN 978-80-277-5558-5 (ePub)

ISBN 978-80-277-5559-2 (mobi)

ZDENĚK JARCHOVSKÝ

♒

Po poledni obyčejně krysařím, jak jen počasí dovolí. Sedím na zdi, klátím nohama, pískám ahladovím. Já, jeden zkdysi nejbohatších lidí celé planety. Nejlépe se mi daří před soumrakem, ještě než do kraje přijdou lišky, které se také přemnožily, ale jejich maso je tuhé apáchne. Sedím, pískám na flétnu amám radost. Na tradici krysařů je hodně pravdivého. Stačí jen počkat, přijdou. Jejich lov mě vzrušuje, navíc smysluplně trávím čas, když zároveň zajišťuji své přežití. Zděr vykouknou první zvědavé hlavičky. Ostražitě se rozhlížejí, riskují vstup na plochu svysekanou trávou, ale vždycky přijdou. Odvaha jim nechybí.

Poštolky iostříži se drží vysoko na obloze. Občas musím vypálit varovnou ránu zpušky, když mi začínají plašit kořist. Vlastně to nejsou krysy– potkani– dříve synonymum špíny anemocí. Nepřitahuje je má hra, ikdyž jsem se za léta hodně zlepšil, zajímají je jen poházené odpadky. Jak říkali rybáři– zakrmit revír. Návnadu je třeba nahodit dál, na trávu, mimo keříky, astačí chvíli počkat. Zvědavá ahladová zvířata. Na lehké škubnutí lanka odpovím prudkým zaseknutím, potom následuje dvacet rychlých otáček navijáku, trhnu prutem akrysa letí vzduchem kolem mé hlavy. Na to už mám gryf. Pravou rukou hmátnu po klacku, třísknu zvíře po hřbetě, páteř chrupne, kořist neuteče.

Zmítající se tělíčko položím na korunu zdi, druhý úder vedu na hlavu. Vždy dávám pozor, abych se vyhnul kousnutí. Penicilinu ajiných antibiotik mám hromadu, ovšem sdávno prošlou expirační lhůtou. Bojují statečně, potvory. „Jak nehumánní aneestetické,“ poznamenala by moje žena pohrdavě spatricijsky zvednutým nosíkem. Však se mnou není už skoro deset let. Opustila tento svět, na soustrast zapomeňte. Jen odcestovala do krajiny nejsladšího dětství, od té doby mám od ní klid. Původně jsem myslel, že se vrátila do residence svého otce, sekýrovat služky apomlouvat kamarádky. Vždy snadšením vzpomínala na doby své adolescence, když dlouze žvanívala přes mobilní telefon se svými neoblíbenými přítelkyněmi, bez nutnosti se jim dívat do očí. Intriky apomluvy, ty milovala. Zmíněnou mramorovou tchánovu ruinu jsem našel pustou. Zatuchlý pelech divoké zvěře, aco se mě týče, je daleko míň humánní umírat ušlechtile hlady nebo jíst krysí maso. Lepší než jíst nafouklé konzervy. Vtom je ta potíž apříčina, také většině mých zásob již před lety prošla lhůta bezpečné konzumace.

Potřebuji úspěšně zaseknout do večera nejméně desetkrát. Do zásoby na horší časy, které zákonitě přichází po těch špatných. Na výsledku lovu závisí můj život. Záhony na ohrazeném pozemku stačí stěží zásobit vitaminy mě samotného, takže domácí zvířata nemohu chovat, ikdybych chtěl. Pryč je doba záplavy divokých králíků, kdy se mi králičí maso přejídalo. Proto udržuji vysekaný koridor kolem své ohrady, musí vystačit jako zdroj proteinů. Divoká vegetace uzavírá výhled ze všech stran, uzavírá celý svět. Můj svět, mé bezpečí ivězení. Nemám sílu ani chuť se prosekat skrz změť stromků, křovin, vše je prorostlé vistárií asvlačcem. Dál za tou hradbou mě určitě nic dobrého nečeká.

Rozhlížím se po kraji abeze smutku pozoruji pustinu, zvuk píšťalky plaší pocit samoty. Na zpustlých silnicích ivokolí dávno zarostly rezivé vraky aut náletovými křovisky, dříve honosným vilám vsousedství se propadají střechy. Po obloze se věčně honí černá hejna vran adravých ptáků. Od těch se zpěvu člověk nenaděje.

Ne že bych také nežil vresidenci– barák jako hrom. Postavený podle návrhu věhlasného architekta, pozemek vybírala má žena. Veliký, dál od města, ale zase ne moc daleko, spěkným výhledem. Ale hlavně na západ od velké atomové elektrárny. Žena nevěřila vmožnost jejího dlouhodobého provozu bez poruch, převažující západní větry nás měly ochránit od případného radioaktivního spadu.

Již jsem si zvykl na beton zdi prosycený zčernalou krví, která páchne aláká mračna much. Naštěstí se pod okapy domu usídlila kolonie vlaštovek. Stále čilé, stále při chuti. Nelétají vysoko, dravci číhají shůry, ti ovšem moji přítomnost musí respektovat. Také pro vlaštovky, jednou dvakrát za den, vypálím ránu zbrokovnice po ostrém zobáku, ukázat, kde je jejich hranice. Když raněný pták padne do vyčištěného území nikoho, jen pírka se rozletí. Do půl minuty končí ve víru potkaních těl. Vlaštovky dobře pochopily, proto létají nízko, přesto zůstává počasí dobré. Při sto padesáti dnech lovné sezóny za rok mohu vlaštovkám zaručit přibližně deset let šťastného života. Protože ani při velmi optimistickém odhadu mi víc života nezbývá.

Občas, když intenzivně svítí slunce asluneční panely dávají dost energie, se neudržím azanechám lovu. Čerstvá potkaní stehýnka si narychlo osmažím. Nejlépe chutnají, ještě než se dostaví rigor mortis. Jen lehce osolená jsou lepší než kuřecí. Poskytují nezbytné proteiny, ipožitek skýtají větší než všechny vybrané restaurace navštívené za celý život. Nasolená, uzená imarinovaná si budu muset užívat celou zimu, jestli se jí dožiju.

Na osud nežehrám, život beru jako pokání, protože světovou zkázu jsem způsobil já, osobně. Převratným vynálezem, za který jsem byl dokonce oceněn Nobelovou cenou. Když si vzpomenu na tu slávu, gratulace, pocty. Novináři, generálové ivědci se rvali omou přízeň, omé názory, vlastně okaždou pitomost. Měl jsem štěstí podpořené pílí, když se mi podařilo odhalit lineární polarizaci tachyonových vln arozštěpit je vmagnetickém poli. Stručněji věc vysvětlit nedokážu. Každá časová vlna se vektorově skládá ze dvou kruhově polarizovaných vln, pravé alevé. Ať už chápete tachyony jako vlnění, nebo částice, snadno sjejich pomocí můžete cestovat včase. Šíří se totiž proti směru toku času, čímž zprostředkují prostupnost časoprostoru– vytvářejí takzvanou tachyonovou bránu. Při cestách nehrozí nebezpečí efektu motýlího křídla, můžete si dokonce vybrat způsob návštěvy minulosti– aditivně nebo substitučně. Pro lepší pochopení, při návštěvě popravy Giordana Bruna máte na výběr. Zúčastnit se jako pouhý pozorovatel události, anebo okusit žár hranice na vlastní kůži? Jak je ctěná libost, stačí si jen zvolit mezi pravou či levou polarizací vlny.

Prvními oběťmi mých experimentů se staly právě krysy. Ty čisté, šlechtěné pro laboratoře, mizely včasoprostoru avracely se. Škarohlídi sice tvrdili, že magnetické pole způsobí porušení nervových synapsí, ale mýlili se. Navrátilci vesele po paměti probíhali bludištěm kpotravě. Ohromný úspěch. Potom kolegové zjiných ústavů zkoumali jejich stav, pitvali je aspokojeně pokývali hlavou, než mi povolili poslat další. Ty se po návratu úspěšně množily, proto nic nebránilo pokračovat ve výzkumu.

Přišly na řadu opice, přesto jsem první pilotovaný výlet včasové loďce řídil jako pokusná osoba já sám. Když se šimpanz vycvičený kovládání časového transportéru nevrátil, jen blázen by si troufl usednout do pochybného vehiklu. Stačí stisknout knoflík azmizet vhlubině věčnosti nazývané historie.

♒

Přesvědčen osprávnosti své myšlenky podložené stovkou experimentů jsem se vydal do času svých nejlepších prázdnin. Zpět za dávno zapomenutými kamarády. Moc se mi chtělo alespoň ještě jednou stanout na zeleném palouku ubřehu potoka. Tráva zelenější apo kolena– vybral jsem substituční mód. To abych si mohl pochutnat na racích apstruzích pečených na ohni, na borůvkách inašem vyhlášeném domácím sýru. Tolik jsem toužil zažít znovu hodiny krásného dětství vkrátkých kalhotách. Ty mi hned po příletu spadly, protože kovový knoflík izip se při přechodu tachyonovou branou rozpadly na prach, jenže nikomu zpřítomných to nevadilo.

Kamarádi vyřešili problém spínacím špendlíkem. Žertovali jsme, čutali fotbálek ajá si užíval stejně jako před lety. Neznám nic lahodnějšího než vlastnoručně chycenou rybu upečenou na žhavém uhlí. Račí havěti jsme nachytali nepočítaně. Báječný čas vydržel až do večera, než se ozval zvon zvěže kostela. Všichni kamarádi se rozprchli po domovech aotec mi prolajdané odpoledne spočítal na tři rány lískovkou. Potom následovala dřina skrmením ve chlévech. Ta mi nějak zdětské paměti vypadla. Tím má práce však nekončila. Zbývalo ještě uklidit dvůr, uvařit večeři aumýt nádobí, protože macecha ošklivě pokašlávala, ikdyž, podle mého mínění, jen simulovala tuberkulózu. Pozdě večer přede mě na stůl položila talíř zmíněného, tolik vychvalovaného domácího kmínového sýra skrajícem trupelovitého chleba. Domácí! Oboje zavánělo plísní. Při čerstvé paměti ani ta tráva upotoka nebyla zelenější, sahala stěží po kotníky.

♒

Když jsem se notně rozčarovaný vrátil ze svého dětství jako hrdina, reportéři se mohli ztrhat vboji onejlepší místa. Následovala smršť fotografických blesků, aby zůstal zachován historický okamžik. Jak vystupuji zčasové loďky, jednou rukou kynu shromážděnému davu adruhou si přidržuji kalhoty. Špendlík nevydržel zpětný transport. Následující příslovečná čtvrthodina slávy trvala pět minut atři dny na stránkách tisku. Veliká recepce pro vybraných sto zhorního desetitisíce trvala celou noc.

„Druhý velký krok pro lidstvo,“ tvrdily novinové titulky ve všech jazycích světa pod fotografií na předních stranách masových médií. Ten první se konal na Měsíci. Zprávy jsem četl vkaranténě, když mi hygienici přečetli dlouhý seznam dávno vymýcených nemocí, každou znich jsem mohl přivézt. Vizolaci skončila istovka papalášů znoční recepce, plus personál.

Filosofové iekonomové předvídali ohromné změny, jasně že klepšímu. Jenže nic není tak růžové, jak se ze začátku zdá. Kovové předměty, jak se opakovaně prokázalo, se při přechodu tachyonovou branou vždy rozpadaly. Doktoři mě po skončení dvoutýdenní izolace důkladně prohlédli, zmizelé zubní plomby nahradili keramickými. Zdravý jak řípa. Mezitím armáda zabrala náš výzkumný ústav anastavila režim utajení. Posílila pracovní týmy arozjela všemožné experimenty. Dali mi hodnost plukovníka, abych vůbec mohl vzít za kliku vlastní laboratoře, protože šarže má váhu, tím jsem ovšem subordinačně podléhal generálům.

Dost mě pobavily předepsané každoroční zkoušky fyzické přípravy atesty ve střelbě. Ty generálové plnit nemuseli, protože by smaximální pravděpodobností mohla důstojnost armády dostát velké úhony.

Naštěstí eráru trvalo jen půl roku času advě desítky mrtvých mužů, než dospěl kzávěru, že kovy, stejně jako výbušné látky, opravdu transportovat nelze. Tím zájem armády omůj vynález končil. Vše se uvolnilo, příležitost uchopil průmyslový sektor, kde věděli, jak vydělat peníze. Hned následující rok se rozjela výroba časových loděk podle mého patentu. Každý se přece chce vrátit alespoň na chvíli do bezpečí mateřské náruče. Kdo by netoužil užít si ztracených krásných dob, kdy jsou rodiče zdraví amladí, věci lepší apříslovečná tráva zelenější. Tak hlásala reklama. Tenkrát přece čistý sníh sahal po kolena. Každý dostal chuť na domácí chleba nebo sebou praštit na zelený pažit. Každý si chtěl znovu hrát sdávno zapomenutými nebo ztracenými kamarády, zažít rozechvění první staré lásky nebo krást smetanu zhladiny doma nadojeného mléka.

„NAVŠTIVTE KRAJINY NEJSLADŠÍHO DĚTSVÍ!“

Vypukl nepředstavitelný kšeft, nabízelo se iztracené štěstí apodobné špeky. Nač se bouřit nad takovou pitomostí, mé konto, úměrně vývoji situace, narůstalo přímo raketovým tempem. Tykání mi nabídl isyn Billa Gatese. Patřilo mi sice jen nepatrné procento zisků zvýroby, ale nuly vyjadřující mé bohatství přibývaly sneuvěřitelnou pravidelností. Kdo by se nechtěl vrátit aznovu pocítit dávné štěstí nebo mládí, třeba jen při pohledu zdálky, aditivně.

Cestovní společnosti nabízely také možnost zhlédnout historické události, jak se opravdu staly, případně se přímo zúčastnit lukulských hodů. Ktomuto tématu se hygienici vyjádřili negativně. Knim se připojil isvaz žen amatek, když zjistily, že lukulské hody nejsou pouhým obžerstvím. Komise určily okruh cest nevhodných pro dospívající mládež. Přesto průmyslová výroba nestačila chrlit malé časové loďky pro jednotlivce, rodinné čluny iobrovité kontejnery určené celým výpravám. Turistické kanceláře zahrnovaly obyvatelstvo celého světa nabídkou zájezdů do krajin toho ještě sladšího dětství azmizelých scenérií, oblíbené se staly také kolosální katastrofy, bitvy ibakchanálie. Lacino. Masová výroba srazila ceny, přitom cestování časem nespotřebovalo mnoho energie. Nesrovnatelně méně než letecká doprava. Ekologičtí fanatici ztratili uhlíkovou stopu, pláže Havaje osiřely. Stačilo zasaturovat elektrickým proudem dva supravodivé prstence atakový náboj dovolil měsíc cestování sdoletem dvaceti tisíc let. Apokud časový stroj stojí, vykazuje nulové ztráty energie.

Strana zelených se přesto odvážila protestovat proti ekologickým dopadům cestování včase, jenže tím ztratila drtivou většinu voličů amusela se shanbou přemístit na výsluní slávy– odeset let zpět.

Celý svět se změnil během jediného roku apředpokládaný efekt motýlího křídla se nedostavil. Jako první se položili makléři se starožitnostmi, po nich krachovali psychiatři spsychology. Nejlepší terapií proti depresi se stal malý výlet do šťastných časů, naopak zubařům nastala konjunktura. Najednou všichni potřebovali nové plomby, lepší můstky. Havajci opustili beztak pusté pláže, aby také odcestovali do minulosti, naučit své předky windsurfingu. Ikriminalita vymizela, krátce potom, co se první recidivista vrátil ze středověku bez ruky.

Také mně se vedlo stále lépe, ani jsem nemusel nikam cestovat. Jak jinak, zahrnutý slávou apenězi. Odmítl jsem místa generálního presidenta Akademie věd, ministra isenátora. Švédská Královská akademie věd využila mé ješitnosti, aby mi vnutila Nobelovu cenu. Ovšem ani tu jsem kživotu nepotřeboval, stačil mi jen klid kbádání. Místo toho mě obtěžovaly vědecké itiskové konference, všichni se zajímali omé mínění na cokoli, žádali finanční příspěvky na řešení svých starostí. Únavný společenský kolotoč se nedal zastavit. Příliš často mě večer bolely ruce od neustálého podávání apotřásání. Ortopéd diagnostikoval náběh na tenisový loket.

Co horšího, najednou jsem potřeboval tajemníka, mluvčího afinančního makléře. Ovšem po čase mě společenský život začal natolik vyčerpávat, že jsem musel vyhledat pomoc psychoanalytika. Úlevou mi však bylo zavřít se vlaboratoři, vypnout telefon avěnovat se dalšímu výzkumu. Psychoanalytik mě ale varoval před depresí, vyhořením asociálním vyloučením. Léčil mé očekávané stavy prášky, které jsem pravidelně splachoval do záchoda. Abyl to opět on, kdo mi poradil, abych se oženil. „Žena je teritoriální stvoření, proto dostatečně sobecké, aby ochránila svého partnera.“ Prý. Ale podle mého ženy vynikají především vbudování aochraně rodinného soukromí pod záminkou reprodukce lidského pokolení. Ktomu ovšem patří hromadění majetku apeskování manželů zvěčné nespokojenosti, která pramení ze závisti. Na sousedním dvorku roste tráva vždy zelenější, to mi ovšem došlo až později, když už bylo pozdě.

Spolupráce svizážistou akrejčím mě přišla jenom na pár desítek tisíc. Stačily dva týdny příjemně stráveného času, než se ze mě stal interesantní asolidní gentleman se začínající pleší. Ale itu mi všichni chválili, takový jev prý indikuje mírnou nadprodukci hormonů, na které dámy reagují intuitivně pozitivně.

Ake svému údivu jsem byl do půl roku ženatý. Ovšem všechny ty peníze utracené za vzhled by přinesly větší užitek, kdybych je rozptýlil do větru nebo věnoval sirotkům na drogy. Jako obětního beránka společenským čachrům mě oženili sprominentní krasavicí. Velmi jsem se divil, proč se taková kráska se mnou zahazuje. Jenže její rodina potřebovala můj kapitál amůj psychoanalytik se stal nečekaně mým příbuzným. Ovšem tento fakt mě neosvobozoval od placení tučných honorářů za jeho služby.

Vzato vkostce, podobně jako staří Kreténi vodili své oběti kMinotaurovi, obětovala rodina se slávou tu nejsličnější zdcer. Decentní apůvabnou, úhledně zabalenou vhedvábí, vychovanou, dámu vždy společensky na úrovni. Uměla pět jazyků, hrála na klavír, vystudovala filozofii adějiny umění, proto na mě mohla hledět zvýšin apohrdavě. Na kmána, plebejce, sedláckého synka, který neumí ani pořádně rozeznat šest druhů vidliček po levé straně talíře, natož je používat. Který se nudí ubaletu aneposlouchá Vivaldiho. Nechápu, proč řekla „ano“.

Ne, byli to Kréťané, omluvte můj chabý pokus ovtip. Nikdy jsem nepřestal být jen šedivějící nudný patron zÚstavu fyziky času. Plachý podivín smnoha nedostatky, známý nulovým smyslem pro humor. Opravdu mě rozveselil jen kaviár nebo pohled na parmskou šunku. Jinak mi ve společnosti nikdy nedělalo potíž přeslechnout drobná rýpnutí do manželky. „Jsi nemožný,“ sykla vždy. Otráveně komentovala mé prohřešky. Být nemožný. Neexistuje horší nesnesitelná vlastnost na světě. Sklon kworkoholismu mi také připočítala mezi špatné atributy. Když mě představovala ve vyšší společnosti, nezapomněla se nad mým ústavním původem pohrdavě uchichtnout. Dávala najevo, že přivedla dementního chovance „zústavu“, se kterým je třeba mít soucit.

Nemohla žít jen tak někde, hlavně udržovat odpovídající společenské „nuveau“, nebo „niveau“? Ato co nejvyšší. Tedy nezbylo než postavit důstojné sídlo na venkově, daleko od ruchu města askrásným výhledem. Což potažmo znamenalo další zaměstnance, služky, zahradníka isprávce. Organizace takového počtu pracovníků vyžadovala automaticky účetního, proto, jen oněco později, jsem počet návštěv upsychoanalytika musel zdvojnásobit.

♒

Jak krásné, manželku už nikdy neuvidět, ikdyž, vzato zdruhé strany, určitě bych se nechal chvíli bavit pohledem na její roztrpčený ksicht. Rozhlédla by se po současném světě aomdlela, nebo jen zaječela? Oco bych se mohl vsadit sám se sebou? Očerstvě upečené krysí stehno.

Za celou dobu pobytu vnynějším dobrovolném vězení, či nedobrovolném azylu, jsem jejího Vivaldiho ani vnejmenším nepostrádal, astejně tak ji, svou drahou inákladnou polovici. Ovšem musím opět přiznat, že by mě ohromně bavilo sledovat, jak se sodporem ryje vzáhonech zeleniny, protože nejen masem živ je člověk. Jak by pobouřeně pištěla nad žížalami askolíčkem na nose přehazovala kompost, nehovořím oucpaných záchodech. Aco teprve absence mobilního telefonu, bez signálu imožnosti dobíjení, co by ji asi tak štvalo víc? Zbláznila by se při pohledu na svůj bazén, kdysi chloubu zahrady, přeměněný na zásobárnu vody? Kde jinde bych jí vzal dostatek pro zahradu? Patrně by soustředila svou zlobu na mě ačasem by došlo na „kdo skoho“.

Protože těžko by záhony dokázaly uživit víc než jednoho. Itak stačí sušší léto, aby se zásoba vody změnila vjedovatou zelenou břečku. Při každém dešti se raduji jako blázen, snad abych se naučil na stará kolena modlit. Nastavuji žlaby, roztahuji plachty, každou kapku dělím na zalévání zeleniny ana pití. Už vodu zbazénu ani nepřevařuji jako dřív. Ateprve za deště, když zajistím přítok dešťové vody, se svléknu anamydlím.

♒

Jenže právě svítí slunce. Po přírodní pečínce lezu na zeď aznovu nahazuji návnadu. Pro všechny případy mám připravený žebřík opřený ozeď zkrysí strany. Třebas kdybych spadl, jinak by mě přesila krys dostala během minuty. Jiná cesta zpět není. Vdobě lovu využívám času mezi záběry ke stahování kořisti adělení porcí. Občas si izapálím cigaretu, ovšem ne kvůli požitku. Zaháním mouchy anudu. Opatrně držím prsty upatlané od krysí krve dál od filtru arozhlížím se po okolí. Nic nového, agresivní vegetace stále víc zachvacuje prostor, nezadržitelně zakrývá poslední svědky civilizace.

Při pohledu ze střechy domu se dá rozeznat dálnice, která se změnila na zelenou linku vzrostlých jasanů, jejichž koruny pohltily vypálenou benzinovou stanici. Žena by se káravě podívala aopravila mě na „tankštele“, ráda dávala na odiv svou vzdělanost acizí slova. Když líčila, jak jsem vPaříži zabloudil, neopomněla vyslovit „Parrí“ stím nejušlechtilejším hrdelním tremolem na er. Ani slovo „snob“ nepovažovala za nadávku.

Za listím zmizela igigantická reklamní tabule propagující pokrmový tuk. Až příště dobře zaostřím oči auvidím hlavu husy, začne podzim. Možná je to hlava labutě, White Swan, pokud pamatuji zdob, kdy jsem ještě jezdil autem. Kde asi tráví svůj čas management této společnosti na tuk asádlo, si mohu súspěchem domyslet. Kdyby mě zajímalo, kde původně zmíněná firma sídlila, už to nezjistím. Kniha Zlatých stránek prolitá rybím olejem hořela hodinu.

♒

Porcování krysích tělíček mě těší, budou chutnat skvěle. Lepší kousky oddělím ke konzervaci, zbytek jde na návnadu. Když se slunce dotkne obzoru, musím lov přerušit, přichází čas lišek. Zkřoví vykoukne první rezavý čumák, skoro bych řekl, že se směje. Končí den. Houštinami vede mnoho tunelů, lišky se objevují ahned zase mizí. Vtu vzácnou dobu mohu opustit svou ohradu. Dopřávám si svobodu kruhu zelené trávy, asi tak padesát metrů okolo zdi. Za tu je ovšem třeba bojovat.

Sklouznu po žebříku ozbrojený kosou, sekerou abrokovnicí. Cítím se bezpečně, když tuším skryté vlnění liščích hřbetů. Krásně se na otevřeném prostranství dýchá, dokonce mám pocit volnosti. Potkani zalézají do bezpečí. Musím vyčistit co největší plochu od trávy akeříků, nasekat co nejvíc větví na zimu. Sliškami se respektujeme, vlastně jim pomáhám. Žijeme vjisté symbióze, jen občas nějakou střelím anechám ležet. Nesmí se přemnožit, jinak by mi vyžraly krysí farmu. Do rána nezbydou ani kosti.

Vysekávám sektory plochy táhnoucí se od spálených vraků mých vozů až po kostru krávy zarostlou vkeři. Každý den, kolik stihnu. Vkrysích dírách občas nacházím utrhané úvazky sháčky. Ty musím sebrat, nezbývá mi jich mnoho anové vyrobit neumím.

Dřív než se docela zešeří, vracím se se zásobou dříví. Když se vyškrábu nahoru na zeď, převracím žebřík zpět na svou stranu. Brokovnici tahám asi zbytečně, ale jistota je jistota. Zokolního houští vnoci občas září podivné oči všech barev ajeden nikdy neví, co by si mohlo troufnout vylézt. Za pár dnů, až posekaná tráva uschne, ji zapálím. Včisté apřehledné loučce se krysí čumák neschová.

Po západu slunce nevařím ani nesmažím, kapacita akumulátorů za léta klesla na zlomek nominální hodnoty, stačí stěží na osvětlení. Nakládám maso do soli, aby se uleželo na zítřejší uzení. Přebytky sklizené zeleniny zalévám octovým lákem, musím co nejlépe využít úrodu na zimu. Dny jsou dlouhé ajá starý, cítím se ksmrti ucabrtaný. Při práci sedím, šetřím síly na příští den. Ještě si dopřeji na terase dvě deci červeného, piji na své zdraví adelší život. Zásoby vína se mi také tenčí, jenže mohu nadávat jen sobě, proč jsem nepřivezl víc. Před spaním prodělám morální boj se svědomím avítězím. Povolím si ještě jednu, poslední sklenici, na ještě delší život. Vždyť na světě je vpodstatě krásně. Hlavní je zdraví.

♒

Smrti se nebojím. Snad jen někdy. Jen když mě chytne třesavka nebo zánět dásní, vtu chvíli si ji přeji. Zásoba léků by stačila pro malou lékárnu, jen si nikdy nemohu být jistý výsledkem. Záruční dobu mají všechny tabletky ikapsle dávno za sebou. Daleko častěji než na smrt, několikrát denně, myslím na svou časovou loďku zazděnou vgaráži. Mohu se kní dostat jen vyklizením skladů, poslední možnost, až bude nejhůř. Někdy zapisuji do deníku, co se stalo, ale většinou se nestalo nic. To se pak zápisy snažím přeložit podle slovníku do latiny, jenže spousta slov je řeckých alatina nezná současné technické termíny. Letos napadlo mnoho sněhu adlouho mě nebolel zub.

Večer končí, vypínám osvětlení, abych šetřil akumulátory, ale spát se mi nechce. Zokolních houštin se ozývá praskání, vzdálený boj provází jekot sbolestným úpěním. Sedím, hvězdy mlčí, měsíc svítí, nebem tiše proplachtí soví stín. Na úplný závěr dne otevřenou láhev svínem spotěšením dopíjím, než se svalím do pelechu. Ráno mě čeká hromada práce. Opravdu si odpočinu až přes zimu.

♒

Každé ráno začíná stejně. Obcházím zdi ahledám známky pokusů opodhrabání. Je třeba díry stále znovu ucpávat, také kontrolovat staré odpadní roury. Potkani jsou vytrvalí atrpěliví. Nechápu, jak se mohli dostat na takovou dálku změsta až sem, snad kanalizací? Ale možná jsou prostě všude, jestli ovládli svět. Život vobležené pevnosti se stal tichým bojem opřežití. Nic neberu na lehkou váhu, inejmenší opomenutí se může stát posledním.

Dopoledne se pouštím do prací na zahradě, plení, kypření, hnojení, zalévání, přesně jak vyžaduje příroda, podřizuji se. Důležité jsou ivěčné opravy sítí chránících záhony, na které neustále zkouší nalétávat vrány. Dříve jsem je spotěšením střílel, ale sítě šetří náboje.

Drobnými proutky, když uschnou, zatopím pod velkým hrncem sdřevěnými hoblinami, na mřížku nad ně položím včerejší naporcovaný aprosolený úlovek, přikrývám děrovaným poklopem. Dým zahání mouchy idotěrné ptáky. Čas při práci na zahradě pěkně utíká, za pár hodin je maso vyuzené. Hnědorůžové, voňavé. Neodolám aochutnám, ikdyž vím, že každé sousto mi bude scházet vzimě, bude oto hůř. Pod polovinu klesly zásoby soli abez ní nedokážu kořist udit ani sušit. Dostatek mám mýdla, koňaku, cigaret azubní pasty na sto let. Na dvacet zubů, které mi zbývají.

Přes slunečná poledne si dávám pauzu, nastavuji sluneční panely, abych vypálil do aluminia další stránku svého deníku. Práce zřejmě marná. Přežije někdo? Najde deník? Bude ovládat latinu za sto let? Dvě stě let? Berou mě těžké pochybnosti, proto vkládám slova izjiných jazyků. Přesto mě práce těší. Nalinkovat plechy, opsat tužkou pár řádků překladu zdeníku anabrousit uhlíkovou tyčinku. Těch je také dostatek, co jsem se je naučil vytlačovat zbaterií. Když slunce pálí, stačí lehkým ťuknutím okovový list vzbudit modravou jiskřičku elektrického oblouku audržet vzdálenost. Nesmí se třást ruce.

Elektrický oblouk vydává sršivý zvuk, při psaní se mi do očí dere nepříjemný čpavý kouř. Píši pomalu, ne víc než centimetr za minutu, obtahuji napsaná písmena. Dá se vydržet hodina, než mě začnou pálit oči. Proto je šetřím, maximálně dva řádky denně.

♒

Marné přemýšlet. Jednou, tenkrát, advěma slovy, zatraceně dávno. Padesát let, jako voda, která protekla mezi prsty. Řekli jsme si skamarádem, že vyrazíme na drsný čundr. Vmalé chatce vlese, zasypané sněhem, zima byla parádní. Sníh pokryl vše, zmizel oblouk cesty, meze avšechny orientační body. Vydali jsme se plání přímo za zapadajícím sluncem. Asi po kilometru cesty jsem se otočil do pustého prostoru auviděl naše stopy. Klikatily se, ač jsme šli rovně. Atak je to se vším, když se něco plánuje. Nebo se snad Babinský toužil stát zahradníkem vženském klášteře? Aco já? Rybářský prut jsem si původně koupil, abych unikl zmatku světa alespoň na chvíli, ateď sním lezu na zeď achytám potkany.

Jako dítě jsem snil oblahobytném životě ve městě, kde se nemusí voda tahat ze studny amísto věčného štípání dříví stačí otočit knoflíkem. Kde nemusí člověk zápasit splevelem aškodnou. Proto beru tento život jako trest apokání.

♒

Muž na kozlíku se ohlédl rychle přes rameno, spiklenecky mrkl na tři kumpány za sebou. Mlaskl abičem šlehl nad zadky dvou zapřažených kobylek. Vyrazily prudkým trapem, otevřený kočár se opřekot rozjel po hrbolaté cestě. Čtvrtý zmužů sedící na lavici po směru jízdy právě vtu chvíli srozmyslem máchl rukou aminul cíl. Jeho tři společníci vkorbě se rozesmáli, postižený klel. Po pátém marném pokusu oúder zvedl ruce adal najevo oprávněnou zlost.

„Když už se chcete se mnou škorpit, nechte alespoň na pokoji koně!“ uraženě se odvrátil. Kočí potáhl oprať apřitáhl brzdy. Cesta klesala.

„Milene, ty jsi tu nový.“ Vedoucí výpravy se obrátil knejmladšímu. „Zde sHenrym se nikdy nesázej ani nehraj karty. Má dobrou paměť akombinuje.“

„Dám si pozor,“ přikývl oslovený, „jen netuším, čím vaší skupině mohu být užitečný já?“

„Neboj, potřebujeme člověka jako ty. Budeš se dívat, přemýšlet azapisovat. Jsou věci, které nemůžeme brát ssebou, ty je popíšeš, zaznamenáš místo nálezu. Každá drobnost může mít velký význam.“

Po chvíli nekrytá kareta rachotila hlubokým spáleným úvozem. Nedávný požár sežehl vše. Černým popelem na svazích již začínala prorážet svěže rašící jarní zeleň, skrze kterou vyčnívaly ohořelé kmínky keřů astromků. Kopyta zvedala oblaka černého prachu zdrceného dřevěného uhlí, vzduch plnila vůně starého spáleniště.

„Zpomal, Karle, proboha, budeme jak kominíci. Ty jsi mi zpropadený karásek,“ houkl Henry směrem ke kozlíku. „Jak jen to půjde, natřu ti stupátko žluklým máslem. Potom se budu smát já. Až poletíš.“

„Henry, zbytečně se vztekáš,“ Karl se kněmu otočil zkozlíku súsměvem, spřevahou dvaceti let islužební hodnosti. „Jen se chováš jako hlupák, jak ti napovědět, když se pořáde hloupě sázíš. Neříkal jsi, kdy křísneš. Aten čtvrťák si nech, raději si kup novou vázanku, stouhle moc parády nenaděláš.“ Vůz se na povel zastavil sposledním přešlápnutím kobylek, celá osádka vozu pozvedla připravené nacpané dýmky. „Teď zkus.“

Henry si opřel ruku skřemenem vdlani okoleno. Mezi ukazovákem aprostředníkem svíral kousek hubky, mezi palcem aprostředníkem křemen. Druhou rukou vedl dlouhý ajistý úder ocílkou. Sbezchybnou přesností trefil ostrou hranu kamene, snopek jisker zasáhl hubku ana konci roubíku sušeného choroše zaprskaly drobné, sytě rudé jiskřičky.

„Tak vidíte. Kdo zvás to takhle dokáže?“ Nikdo se nehádal atím míň sázel, dvojím fouknutím hubka nabrala žár. Henry přitiskl hubku ktabáku, spokojeně zabafal aposlal roubík dokola. „Škoda že nejsou komáři, to mi kouření chutná dvakrát tolik.“

„Ještě přivolávej tu zatracenou havěť,“ okřikl ho Karl zkozlíku, „loni jsme si jich užili až až.“ Žhavé zhubky sedřel okování sedátka amlaskl na kobylky. „Máme, pánové, velké štěstí, že wrekeři objevili tenhle úvoz avyčistili ho, jinak bychom měli cestu odeset mil delší.“ Vkorbě vozu zavládla pohoda adobrá nálada, skoro jako po dobrém jídle. Vůz projel lesíkem na konci úvozu, otevřel se pohled do kraje.

„Něco takového jsem ještě neviděl,“ vydechl překvapením iPetr, další zposádky, malíř adokumentátor. „Pokořené lesy Gabréty.“

„Myslel jsem…“

♒

♒

♒

♒

♒

♒

♒

♒

♒