OLIVER CROMWELL

Portrét od Roberta Walkera v Hinchingbrooke

Se svolením hraběte ze Sandwiche

(Obraz vznikl patrně krátce po zahájení občanské války, kdy bylo Cromwellovi čtyřicet tři nebo čtyřicet čtyři let.)

LEDA 2025

Přeložil Aleš Valenta

Theodore Roosevelt: OLIVER CROMWELL

Translation © Aleš Valenta, 2025

Cover © René Senko, 2025

© LEDA, spol. s r. o., 2025

ISBN 978-80-7335-909-6

Cromwell, náš velitel, který si prorazil slavnou cestu

nejen válkou, ale i krutými pomluvami,

veden vírou a nezměrnou statečností,

k míru a pravdě.

A na hřbetu slavné fortuny hrdě vztyčil Boží trofeje

a prosazoval Jeho dílo.

Na darwenském potoku jej potřísnila krev Skotů,

na dunbarském poli zní hlasitě jeho sláva,

u Worcesteru byl ověnčen vavřínem. Avšak ještě zbývá

mnohé dobýt; mír zná vítězství

neméně slavná než válka: noví nepřátelé povstávají,

ohrožujíce naše duše světskými řetězy.

Pomozte nám zachránit svobodné svědomí ze spárů

prodejných vlků, jejichž evangeliem je jejich chřtán.

MILTON

Obsah

SEZNAM ILUSTRACÍ

Část I

ČLOVĚK A DOBA

Část II

DLOUHÝ PARLAMENT A OBČANSKÁ VÁLKA

Část III

DRUHÁ OBČANSKÁ VÁLKA A KRÁLOVA SMRT

Část IV

VÁLKY PROTI IRŮM A SKOTŮM

Část V

REPUBLIKA A PROTEKTORÁT

Část VI

OSOBNÍ VLÁDA

SEZNAM ILUSTRACÍ

Oliver Cromwell

(Portrét od Roberta Walkera v Hinchingbrooke)

Thomas Wentworth, hrabě ze Straffordu (Miniatura v Devonshire House)

Oliver Cromwell (Miniatura od Coopera)

Sir John Eliot (Portrét od Van Somera v Port Eliot)

Kostel Všech svatých, Huntingdon

Cromwellův dům v Ely

Arcibiskup Laud (Portrét od Van Dyka v paláci Lambeth)

Západní věž, Elyská katedrála

John Pym (Portrét od Corneliuse Janssena)

Princ Rupert (Portrét od Van Dyka v Hinchingbrooke)

Faksimile dopisu Olivera Cromwella panu Storiemu, napsaného 11. ledna 1635; jedná se údajně o nejstarší existující dopis, který psal Cromwell vlastnoručně (Dle originálu v Britském muzeu)

John Hampden (Portrét od Roberta Walkera v Port Eliot)

Cromwellův souboj s plukem „bělokabátníků“ markýze z Newcastlu v bitvě u Marston Mooru

Městské hradby Yorku, v dáli je vidět katedrála

Král Karel I. (Replika obrazu od sira Petera Lelyho v drážďanské galerii)

Generál sir Thomas Fairfax (Portrét od Roberta Walkera v Althorpu)

John Milton (Faithorneova kresba tužkou v Bayfordbury)

Příkaz k popravě krále Karla I. – Podepsaný Oliverem Cromwellem a dalšími členy soudního dvora (Originál se nachází v knihovně Sněmovny lordů.)

Prideova čistka (Interiér Westminster Hall, kde zasedal parlament a kde byl souzen a odsouzen král Karel I.)

Magdalská věž, Drogheda

Brána sv. Vavřince, Drogheda

Cromwell v čele útoku proti Droghedě

Bitevní pole u Dunbaru

Cromwellův meč z jeho irského tažení

Pečeť protektorátu (Voskový otisk se nachází v Britském muzeu.)

Admirál Robert Blake (Portrét se nachází ve Wadham College v Oxfordu.)

Cromwell rozpouští Dlouhý parlament

Oliver Cromwell (Obraz od Roberta Walkera v Althorpu)

Orloj na věži paláce Hampton Court

Velká síň, Hampton Court – V této místnosti se za protektorátu konaly státní večeře

Druhé jmenování Cromwella protektorem ve Westminster Hall 26. června 1657

Sir William Waller (Portrét od sira Petera Lelyho v Goodwoodu)

Jindřich Cromwell, syn protektora a správce Irska

Poslední útok Cromwellovy jízdy

Richard Cromwell

Pohled na Westminster Hall

Oliver Cromwell (Busta od Berniniho)

Část I

ČLOVĚK A DOBA

Po více než jedno a půl století od své smrti vzbuzoval největší Angličan 17. století v myslích nejpřednějších anglických myslitelů, politiků a literátů hrůzu. Titíž muži, kteří těžili z plodů převratné Cromwellovy politiky, namnoze vůbec nechápali, že kráčejí v jeho stopách. Až nakonec z očí těch nejprozíravějších začaly padat šupiny. Macauley, se svým mimořádně rozumným a zdravým duchem, viděl Cromwella a sociální síly, jež reprezentoval – puritány a další –, takové, jací skutečně byli; jeho úsudek o nich byl povšechně správný. Místo, které náleželo největšímu vojáku-politikovi 17. století, však začalo být oceňováno teprve Carlyleovým vydáním jeho životopisu a korespondence. Carlyle byl ztělesněním samorostlého génia, jenž zbožňuje hrdiny minulosti stejně horlivě, jako se nedůvěřivě obává hrdinů současnosti. Díky tomu dokázal psát se vznešeností a hloubkou, které dobře korespondovaly s objektem jeho zájmu. Ale Carlyleova jedinečná neschopnost „nazřít pravdu“, jak to sám formuloval, způsobovala, že čas od času nejenže pronášel polopravdy, ale pravdu záměrně převracel. Patřil k oněm nikoli vzácným uzavřeným typům, které pociťují mrazení v zádech ze skutečného kontaktu s čímkoli, co – teoreticky – obdivují, a jež se proto se sebeospravedlněním uchylují k mylnému posuzování a zkreslování těch faktů z minulosti, které tvoří precedent k tomu, co se odehrává před vlastníma autorovýma očima.

Cromwell žil v době, kdy nebylo možné uskutečnit vládu založenou na oněch velkých zásadách sociální, politické a náboženské svobody, v něž – přinejmenším ve svém nejranějším mládí – upřímně věřil. Hnutí, jemuž stál v čele, bylo však prvním z oněch velkých hnutí, která usilovala v zásadě o totéž, přičemž stvořila anglicky mluvící svět, v němž nyní žijeme. Tuto základní skutečnost nechtěl Carlyle vidět, nebo alespoň připustit. Hlavní ideou jeho díla je, že puritanismus cromwellovské doby byl „posledním zábleskem Boží doby opouštějící tuto Anglii; přesvědčení a pravdivost ustupovala prázdným frázím a formalismu… Poslední ze všech našich heroismů… Daleko jsme se vzdálili od myšlenek, které nás vedly v tomto století a jež nás ve skutečnosti provázely všemi minulými stoletími, ale které se v tomto století projevily naposledy. Vzdálili jsme se daleko a musíme se pokusit vrátit a opět se s nimi propojit... Radím čtenáři, aby zapomněl na moderní metody reformátorství. Aby zapomněl, že vůbec kdy slyšel o moderním jedinci označovaném slovem ,reformátor‘, pokud má pochopit, jaký byl původní význam tohoto slova. Cromwellové, Pymové a Hampdenové, které roajalisté považovali za ďáblem vyslané paliče, měli ještě horší pověst u suchopárných filozofů a skeptických historiků pozdějších časů. A skutečně se podobali ďábelským paličům, pokud jste na ně pohlíželi specificky zabarvenými brýlemi, neboť oheň je vždycky oheň. Ale nikoli brýlemi, nýbrž pouze skrze slepotu a obrýlenou topornost se může plamenem opásaný Boží posel jevit jako ubohý a bídný pedant a ostouzeč ústavy, tedy takový, jakým ho chtěla ona slepota a topornost mít“.

To je svým způsobem napsáno dobře. Avšak to hlavní, co je tu vyjádřeno, je „prázdná fráze a nepravdivost“, což není jen daleko od pravdy, ale je to přímý opak pravdy. To samo je nářek pedanta, který neví, že plamenem opásaný Boží zvěstovatel pravdy je vždy pouhým smrtelníkem pro ty, kteří jej vidí skutečnýma tělesnýma očima, třebaže možná velkým smrtelníkem. Pro salonního filozofa je však jeho kvalita opásanosti plamenem zřídkakdy viditelná, dokud neuplyne asi tak jedno století.

Pokud jde o hnutí, jehož byl puritanismus pouhým jedním projevem, přičemž byl posledním v řadě podobných heroismů, pak mělo v praxi mnohem méně společného s tím, co se odehrávalo předtím, než s tím, čím jsme se od té doby v našich dějinách řídili. Je samozřejmě nemožné narýsovat s matematickou přesností čáru oddělující různá historická stadia, je však možné i nutné nakreslit ji přibližně. Obecně řečeno byla epocha puritanismu počátkem velké moderní éry anglicky mluvícího světa, nepochybně jeho největší éry. Nevzdálili jsme se „daleko od myšlenek, které vedly“ nejmoudřejší a nejvážnější vůdce ve století, v němž žil Cromwell. Naopak právě tyto myšlenky měly ve skutečnosti velmi daleko od těch, jimiž se řídil anglický národ v předcházejících epochách. A ideje, které nás vedou nyní, reprezentují ve svém úhrnu to nejlepší a nejpravdivější z myšlení puritánů. Pokud jde o Pyma a Hampdena, jedná se o typy, které se v Anglii do té doby prakticky nevyskytovaly, zatímco všichni pozdější velcí reformátoři parlamentarismu byli jejich následovníky. Hampden jako typ – nejčistší a nejvznešenější ze všech – nalezl svůj nejvyšší výraz ve Washingtonovi. Pym, muž nadaný velkou silou a velkou obětavostí, tíhnoucí k víře, že parlamentní vláda je lékem na veškeré zlo, prováděl politiku v duchu „moderních reformních metod“. Jednalo se právě o takového člověka, jehož by Carlyle, pokud by Pym žil v jeho době, označil s jízlivým posměškem za „ostouzeče ústavy“. Právě muži Hampdenova a Pymova typu usilovali před Carlyleovýma očima v britském parlamentě o reformy, jež měly posunout o kus dále dílo Hampdena a Pyma, kteří se pokoušeli zajistit úplnou toleranci veškerým náboženstvím, zajistit lidem stále větší podíl na řízení svých vlastních osudů a zlepšit podmínky sociálního a politického života. Ve velké americké občanské válce poháněla největší duchy bojující za Unii a svobodu právě taková, ba dokonce ještě vytříbenější horlivost, jež poháněla muže Dlouhého parlamentu. Ve své přísné morálnosti a nekompromisní oddanosti tomu, co chápal jako Boží nařízení, byl jižanský voják Stonewall Jackson pravým typem „Božího generála s Biblí a mečem“, tak jako Cromwell a Ireton.

Unikne nám pravý smysl hnutí, jež vyústilo v ustavení anglické republiky, pokud nebudeme schopni docenit, že se jednalo o první moderní hnutí, a nikoli poslední středověké; pokud nedokážeme pochopit, že muži, kteří v něm figurují, a zásady, za něž bojovali, jsou nápadně podobné mužům a zásadám, kteří se od té doby objevovali ve všech podobných velkých hnutích: v anglické revoluci roku 1688, v americké revoluci roku 1776 a v americké občanské válce roku 1861. Musíme mít neustále na mysli zásadně moderní ráz hnutí, máme-li ocenit jeho niternou pravdivost a jeho skutečný význam. V zásadě šlo o první zápas za náboženskou, politickou a sociální svobodu v tom smyslu, jak je chápeme dnes. V prvním takovém boji se muselo mezi silami reformy vyskytovat mnohé z toho, co vskutku náleželo k předchozím generacím. Vedle moderních rysů se objevovaly i rysy středověké. Hnutí selhalo právě potud, kam až dosahoval středověký prvek, zatímco o vše, co v něm bylo dobré a trvalé, se zasloužily nové prvky.

Abychom pochopili hru sil, které zrodily Cromwella a poskytly mu šanci, musíme stručně nahlédnout do Anglie, v níž se narodil.

Světlo světa spatřil na konci vlády královny Alžběty, v posledních letech tudorovské dynastie, a v muže dospěl za neslavné vlády prvního anglického krále z neslavné dynastie Stuartovců. Vůdčím faktorem evropské politiky byl stále zápas mezi reformovanými církvemi a starou církví, proti které se vzbouřily, i když stejnou váhu rychle nabývaly i jiné faktory. Průběh reformace v Anglii se značně odlišoval od podoby, jíž nabyla v ostatních evropských zemích. Stoupenci Luthera a Kalvína vykazovali, jakkoli početné a těžké byly jejich nedostatky, vášnivou touhu po spravedlnosti a rozhodný odpor vůči duchovní korupci. Král Jindřich VIII. a jeho ministři provedli reformaci z velmi různých důvodů, byť největší část jejích stoupenců uvažovala stejně upřímně jako jejich bratři na kontinentě. Jindřichův důvod byl prostý, totiž získat moc a příjmy papežství, pokud to bylo možné, a tak k duchovní nadvládě, vůči níž revoltovali vůdci reformace, připojit absolutní královskou moc, kterou se Tudorovci pokoušeli ustavit v Anglii. Královna Alžběta ve většině ohledů svého otce rozhodně převyšovala, ale v pohledu na náboženství se od sebe příliš neodlišovali: názorově oba věřili v absolutismus. Neměli k dispozici stálou armádu a neustále jim chyběly peníze, takže se prakticky nikdy neodvážili vážně zaútočit proti vlivným a bohatým třídám. Za Jindřicha se však velmi zhoršila bída a utrpení nejnižších tříd. Svobodní sedláci (yeomen) byli do značné míry vyháněni z půdy, zatímco valná část Alžbětiny vlády sestávala ze snahy poradit si s tuláctvím a bídou zapříčiněnou ponížením těch, kteří stáli na sociálním žebříčku nejníže.

Když anglický trůn převzali Stuartovci, stali se vládci národa, který na rozdíl od většiny sousedních zemí nesvedl boj za své náboženské přesvědčení. Reformace hluboce otřásla dušemi lidí. Pro protestanty i katolíky se náboženství stalo životně důležitou a děsivou zkušeností. Z pohledu fanatiků, mužů, kteří udávali tón reformaci v Německu, Švýcarsku, Holandsku a Skotsku, prostupovalo náboženství, jak ho chápali, každým činem jejich životů. I v Anglii se vyskytovali muži tohoto ražení, ale v anglické reformaci sehráli veskrze podřízenou roli a ve skutečnosti byli téměř stejně ohroženi jako katolíci. Jejich síly se tudíž nevyčerpaly; navzdory jejich tužbám zůstaly zachované.

Thomas Wentworth, hrabě ze Straffordu Miniatura v Devonshire House Se svolením vévody z Devonshiru, K.G.

Tak se stalo, že největší příliv krajního protestantismu zasáhl Anglii, na rozdíl od dalších protestantských zemí, nikoli v 16., nýbrž v 17. století. Stuartovci byli jedinými protestantskými panovníky, kteří se svými protestantskými poddanými nábožensky nesympatizovali. Teoreticky se anglikánská církev za Jindřicha a Alžběty rovnala tomu, co bychom dnes označili za tyranii. Jindřich VIII. se pokoušel s anglikánskou církví provést totéž co carové s pravoslavnou církví v Rusku. Avšak to, čeho bylo možné dosáhnout u východních Slovanů, nebylo možné u nejzápadnějšího a nejsvobodnějšího germánského národa. Ve skutečnosti však bylo patrně štěstím, že anglická reformace se odehrála právě takovým způsobem, neboť za těchto okolností ji nepoznamenal silný fanatismus, jejž vykazovali reformátoři v jiných zemích.

Stuartovci stanuli nejen v čele království, jehož byli údajně duchovními vůdci, přičemž právě jejich nárok na toto vůdcovství musel být nutně zpochybněn. Byli rovněž reprezentanty vládní formy, jež nesla všechny znaky despotismu, zatímco národ, jemuž vládli, snášel despotickou praxi s krajní nelibostí, byť její formu zpochybňoval jen pozvolna. Tudorovci byli neozbrojenými despoty, kteří neměli rádi starou feudální šlechtu a kteří shledali, že je v jejich zájmu vychovat obchodní třídy a vytvořit novou formu vlastní aristokracie, založenou na majetku. Lidé na nejspodnější příčce sociálního žebříčku – nádeníci a zemědělští dělníci – byli dosud (a jestě několik století zůstali) natolik nepřipraveni k politickým hrám, že na ně vládci Anglie nemuseli brát žádný ohled. Jejich nespokojenost se čas od času provalila, zpravidla v podobě neúspěšných rolnických vzpour, ale nikdy nebylo třeba je považovat za vážné a trvalé nebezpečí. Střední třídy však velmi zesílily a Tudorovci vždy dbali o to, aby vyšli vstříc jejich materiálním zájmům. Alžběta byla v jádru tvrdým tyranem, ale vlastnila onen bystrý zdravý rozum, jenž – jakkoli není právě tou nejvznešenější – je povšechně nejužitečnější vlastností pro všední svět. Když se na úplném konci své vlády dostala s národem do střetu kvůli monopolům, pochopila, že její politika narazila na rezolutní odpor, a okamžitě ustoupila. Jinak řečeno, tudorovský despotismus spočíval na předpokladu neučinit nic, s čím by vlivné vrstvy národa (horní a střední) zásadně nesouhlasily. Právě toto stuartovští králové nikdy nepochopili.

Navíc kromě toho, že Stuartovci byli podstatně méně bystří a méně schopní než Tudorovci, hrála roli další skutečnost, a sice že u Angličanů jako takových postupně narůstal odpor nejen k praktikám tyranie, ale i k jejím nárokům, ať již ve věcech materiálních, nebo duchovních. Nastalo morální probuzení, které znemožnilo podrobit si Angličany 17. století brutálními pochybeními, jimiž se vyznačovala politická a církevní tyranie předcházejícího století. Kariéra Jindřicha VIII. se nemohla v žádném směru opakovat, jakmile začala Anglie plodit takové muže, kteří se objevili v době vzniku Dlouhého parlamentu.

Mnohé z tužeb po vyšších věcech nabralo podobu duchovního nepokoje. Je nutno mít stále na paměti, že protestantské sekty, jež se ustavily v severní polovině Evropy, nechápaly náboženskou svobodu tak, jak jí dnes rozumíme my – jakkoli za ni bojovaly –, o nic více než katolíci. Přesto však musíme také uznat, že tvrdé boje, do nichž se pouštěly, připravovaly cestu pro širokou toleranci individuálních rozdílů v otázkách náboženské víry, která patří k největším požehnáním našeho moderního života. Dnešní americký katolík a americký protestant, nehledě na rozdíl jejich ideologií, jsou si svým pohledem na reálný život, svým vztahem k náboženství a pohledem na vztah náboženství a státu vzájemně nesrovnatelně blíž, než by byl kterýkoli z nich vůči představitelům své náboženské víry, kteří žili před třemi stoletími. Nyní uznáváme jako samozřejmost, že každý člověk se nechává v náboženských záležitostech vést autoritou nebo rozumem, jak to komu vyhovuje, že však nesmí zasahovat do podobně svobodné víry ostatních. A rovněž uznáváme, že všichni lidé, bez ohledu na jejich náboženskou víru, mají přesně tatáž politická práva a nesou stejnou odpovědnost za způsob, jímž tato práva vykonávají. V době, kdy Cromwell dospíval, žilo vskutku málo lidí, kteří takový názor vyznávali. Ze všech států mělo k náboženské svobodě nejblíže Holandsko, a přece i zde existovalo nepřátelství kalvinistů vůči arminiánům jako něco, co dnes stěží pochopíme. Arminius nebyl v Ženevě o nic více doma než v Římě a jeho stoupenci byli pronásledováni většinou nábožensky smýšlejících lidí v Anglii, a pokud to bylo možné, byli z království vyháněni. Kalvinisté a luteráni jevili stejně málo ochoty poskytnout ostatním svobodu svědomí jako katolíci. V Německu byl přijat nejabsurdnější náboženský kompromis v dějinách, když bylo rozhodnuto, že lidé v různých německých knížectvích mají hromadně přijmout tutéž víru jako jejich kníže.

Oliver Cromwell Miniatura od Coopera. Zde zveřejněna poprvéSe svolením sira Charlese Hartoppa, Bart.

Třebaže se však reformátoři pokoušeli ve svůj prospěch ustavit tutéž náboženskou netoleranci, proti které se vzbouřili, samotná skutečnost jejich existence jejich snahy mařila. Lidé, kteří měli vlastní úsudek a bojovali za právo jej používat, dříve či později zdráhavě přiznali stejná práva i ostatním. Tato doba však byla ještě daleko. Za Cromwellova mládí byly všechny vůdčí křesťanské církve silně nesnášenlivé. Pokud si nebudeme stále připomínat, že se jednalo o všeobecně platný postoj, jenž působil i na ty největší muže, nemůžeme spravedlivě ocenit politické a sociální vůdce oné doby, když zjistíme, jak se nám často stává, že vůči svým náboženským odpůrcům prováděli politiku, od níž se my, žijící ve šťastnější době, s hrůzou odvracíme.

V Anglii se nenávist k římskému katolicismu dala téměř zaměnit s nenávistí vůči Španělsku. Tato země se stala nejnebezpečnějším nepřítelem, na kterého Anglie za Tudorovců narážela. Jediná válka, jíž se Anglie odvážila a která měla náboženský podtext, byla válka, jež uvedla na anglickou listinu cti jména jejích největších námořníků 16. století – Drakea a Hawkinse, Howarda a Frobishera. Po celé 16. století bylo nejsilnější vojenskou velmocí v Evropě Španělsko. A i když holandští a angličtí námořníci prolomili mýtus jeho neporazitelnosti na moři, na souši si jeho vojáci uchovávali pověst nejzdatnějších válečníků (navzdory vítězstvím Mořice Oranžského) až do doby, kdy z mrazivého severu připochodoval se svou skvělou armádou Gustav Adolf. Během Cromwellova mládí a rané dospělosti bylo Španělsko stále nejmocnější a nejobávanější ze všech evropských zemí. Jeho vláda se stala pouhou tyranií a jeho náboženství fanatickou bigotností nesrovnatelnou s čímkoli jiným, a to dokonce i v době, kdy k fanatismu a bigotnosti tíhly všechny víry. Právě ve Španělsku se nejvíce dařilo svaté inkvizici, jednomu z nejobávanějších nástrojů, jaké kdy ve světě existovaly, k likvidaci všeho nejušlechtilejšího, co kdy svět spatřil. Katolíci byli utlačováni v Anglii a protestanti ve Francii. Ve srovnání s děsivými hrůzami mučení a vraždění, jimiž Španělsko likvidovalo každý druh kacířství na svém území, se skoro dalo říci, že v každé jiné zemi se pronásledovaná sekta těšila svobodě a nepochybně míru. Židé, nevěřící a protestanti sdíleli týž hrůzný úděl, dokud se nevykoupili úplnou náboženskou uniformitou za cenu ztráty všeho, co činí život národa velkým a vznešeným. Španělsko bylo říší bezútěšnosti, jeho nadvláda působila stejnou zkázu jako turecká. Holandsko a Anglie, které jí vzdorovaly, posloužily lidstvu stejně jako ony národy jihovýchodní Evropy, které vytvořily z těl svých občanů hráz proti turecké zuřivosti.

Sir John Eliot Portrét od Van Somera v Port Eliot Se svolením hraběte ze St. Germans

Zatímco však ve vztahu k jednomu katolickému národu se Anglie jevila jako průkopník náboženské svobody a všeho, čeho si cení svobodní lidé ve svobodných zemích, ve vztahu k jinému katolickému národu hrála sama roli nemilosrdného utlačovatele – náboženského, politického a sociálního. Irsko, které se zásadně lišilo jazykem i kulturou, leželo v prachu pod drtivou mocí anglické nadvlády. Po celá staletí vládl na ostrově chaos; angličtí vetřelci byli dost silní na to, aby zabránili rozvoji jakéhokoli keltského národního života, ale příliš slabí, aby jej přeměnili na národní život normanský či anglický. Angličané, kteří se v Irsku usadili a válčili zde, smýšleli a jednali jako nejbarbarštější bílí hraničáři v 19. století vůči cizím rasám, s nimiž přišli do styku. Neexistuje jazyk, jímž by bylo možno vylíčit děsivé surovosti spáchané za Alžběty v irských válkách, přičemž ty nejhorší je nutno připsat nejvyšším anglickým úředníkům. Nepřátelství v Irsku bylo v zásadě rasové povahy. Keltové museli snášet víceméně stejné břemeno zlých skutků, ať byl v Anglii panovníkem katolík nebo protestant. První z takzvaných kolonizací, při nichž byli Keltové hromadně vyháněni z velkých částí země, aby tak vznikl prostor pro anglické osadníky, se uskutečnila za katolické královny Marie. Dvě hrabství vzniklá hromadným vyhnáním zbídačených irských venkovanů byla pojmenována na počest královny a jejího chotě, španělského Filipa. I když bigotní Filip pronásledoval odpadlíky od katolické víry, nikterak se nenaučil milosrdenství vůči lidem vlastní víry, ale odlišné národnosti, ať Irů, či Portugalců. Když se Anglie přiklonila k protestantismu, Irsko se tvrdošíjně přidržovalo staré víry, takže k rasové nenávisti se přidala nenávist náboženská. Ve Španělsku byla svatá inkvizice služkou mučivé tyranie. V Irsku představovalo katolické kněžstvo jediného přítele, oporu a utěšitele pronásledovaných a zoufalých lidí. V Nizozemí a na širých mořích byl protestantismus vírou svobody. V Irsku znamenal jednu z masek, jež nosil cizí utlačovatel.

Francie byla katolická, ale její katolicismus se podstatně lišil od španělského; v první polovině 17. století byl právě tak liberální jako anglický protestantismus. Za Cromwellova dětství seděl na francouzském trůně Jindřich Navarrský, jenž se choval ke všem náboženstvím stejně. Po něm následovali – jako skuteční vládci země – velcí kardinálové Richelieu a Mazarin, kteří byli spíše státníky než muži církve. Za jejich éry se francouzští protestanti těšili možná větší toleranci než angličtí katolíci. Přirozenými odpůrci Francie byly dvě velké katolické mocnosti – Španělsko a Rakousko, ovládané dvěma větvemi rodu Habsburků. Nepřátelství k nim určovalo francouzskou politiku za třicetileté války.

Mezitím se Holandsko dostalo na vrchol moci. Mělo mnohem větší koloniální říši než Anglie, jeho obchodní rozmach byl mohutnější a také pověst jeho loďstva převyšovala anglickou. Drake a Hawkins znepokojovali španělského krále tím, že napadali jeho lodě a obtěžovali mohutné španělské flotily. Avšak Van Heemskirk, Piet Hein a Tromp starší zničili špa-nělskou námořní sílu přímým tvrdým bojem v regulérních bitvách a zmocnili se celé její stříbrné flotily.

V rámci Velké Británie se Skotové a Angličané odlišovali stejným způsobem, byť v menší míře, jako Angličané a Holanďané. (Je třeba mít na zřeteli, že Skotsko bylo až dosud zcela odlišným královstvím, spojeným s Anglií pouze stejnou královskou dynastií.) Ve Skotsku, za Skotskou vysočinou, byla většina národa s veškerou silou své náruživé a statečné povahy oddána kalvinismu, který tam zavedl John Knox. Jejich církevní zřízení bylo presbyteriánské. Jak presbyteriánští kněží, tak jejich kongregace požadovali, aby se správa státu v zásadě podřizovala přáním církve; všeobecné cítění skutečně směřovalo k teokratické republice, třebaže tento název by je vyděsil. Ve Skotsku, stejně jako v Anglii, se dosud žádná významnější pozemská instituce nedopracovala k myšlence, že by měla existovat snášenlivost vůči náboženským odlišnostem nebo být odděleny státní a církevní funkce. V obou zemích, tak jako kdekoli jinde v křesťanstvu, znamenala náboženská svoboda pouze náboženskou svobodu pro sektu, která se jala protestovat. Tak jako jinde však pouhé užití tohoto slova jako zástavy, pod níž se mělo bojovat, přibližovalo den, kdy se věc sama stane možnou.

V Anglii vládl během prvních čtyřiceti let 17. století fakticky mír, ale jednalo se o mír nečestný, a proto to byl mír zlý. Mír by měl být pochopitelně cílem všech státníků a také je cílem největších z nich. Nicméně nejen největší státníci, ale všichni lidé, kteří jsou skutečně moudří a vlastenečtí, uznávají, že mír je dobrý jen tehdy, když je nastolen čestně a je užíván k čestným účelům, a že mír z pouhé lenosti a neschopnosti je právě takovým prokletím jako ta nejnespravedlivější válka. Kdo o tom pochybuje, měl by si prostudovat situaci v Anglii za vlády Jakuba I. a v první části vlády Karla I. Anglie neměla stálou armádu a žádnou zahraniční politiku hodnou tohoto označení. Největší z jejích kolonií vyrůstala skoro proti jejímu přání a zcela bez jakékoli pomoci či péče domovské země. Uskutečnila zkrátka to, co – pokud jde o její vztahy s vnějším světem a „militarismem“ – jistí filozofové doporučují dnešní Americe. Výsledkem bylo postupné uhnívání národního charakteru, které zavinilo, že Anglie, aby se zachránila, musela projít požárem občanské války.

Kostel Všech svatých, Huntingdon Je v něm uchováván záznam o Cromwellově narození a křtu, jehož faksimili zde předkládáme. Nad zápis o jeho narození někdo připsal „pětiletá pohroma pro Anglii“, ale dnes je to již částečně nečitelné.

Po neúspěchu u La Rochelle svolal Karel svůj třetí parlament. S prvními dvěma se pouze přel, jelikož mu odmítly poskytnout pomoc, dokud nedostanou právo ovlivňovat účel schválených finančních prostředků. Proto je rozpustil, jelikož se domníval, že jejich jediným smyslem je dát mu to, co požaduje.

Západní věž, Elyská katedrála