LEDA 2025

Z angličtiny přeložil Benjamin Kuras

Katie Gayle: A VILLAGE FETE MURDER

First published by Bookouture in 2023

Copyright © Katie Gayle, 2023

Translation © Benjamin Kuras, 2024

Cover © René Senko, 2024

© LEDA, spol. s r. o., 2025

ISBN 978-80-7335-987-4

Tato kniha je fikce. Jména, postavy, firmy, organizace, místa a události jiné než ty, jež jsou všeobecně známé, jsou buď výplodem autorčiny fantazie, nebo použité fiktivně. Jakákoli podobnost se skutečnými osobami, živými či mrtvými, událostmi nebo místy je zcela náhodná.

Věnováno čtenářům, díky nimž to vše stojí za to!

1

Julia nakoukla do trouby. Koláč majestátně vybíhal vzhůru. Pórovitý, s kousky čokolády a s příslibem skvělé chuti, přesně tak, jak sliboval recept na lahodný jednoduchý čokoládový koláč.

Julia vždy brala výraz jednoduchý jako výzvu. Představila si sebe, jak se napřimuje do své plné výšky metr sedmašedesát, dává ruce v bok a volá: „Jednoduchý, říkáš? Tak to jsi asi ještě nepotkal takové nemehlo, jako jsem já!“

Dějiny Juliina pečení byly plné žvýkačkovitých pusinek, drobivých lívanců a záhadně dírkovaných panských bábovek. A tak se jednou provždy naučila pokoře a teď napjatě sledovala, jak se ta jednoduchá věc dotváří.

Tentokrát se to určitě podaří, myslela si, když vdechovala tu úžasnou vůni svého překrásného koláče, která se v kuchyni snoubila s jemným odpoledním světlem.

Jake – její labrador, jehož barva přesně odpovídala onomu lahodnému jednoduchému čokoládovému koláči – na ni hleděl pln očekávání. Tohle přece není vhodný čas na pečení, dával najevo. Tohle je čas na skotačení venku, prozkoumávání okolí řeky, čichání zajímavých pachů, poznávání nových psů a prohánění kachen, které potřebují ukáznit.

„Pět minut,“ řekla mu. „Koláč vyndám a pak se půjdeme projít, než vychladne.“

Jake na ni mrkl pohledem naznačujícím, že je ochoten být trochu trpělivý, ale bez velkého nadšení. Julia otevřela kuchyňské dveře a mávnutím utěrky ho vyhnala ven. „Běž do zahrady, za chvíli za tebou přijdu.“

Tenhle pekařský projekt ji mimořádně bavil, protože byl určen pro soutěž na jarním jarmarku vesnice Berrywick, který se měl konat nazítří. Měla to být Juliina první účast na jarmarku, neboť se sem do vesnice přistěhovala teprve loni v létě. Když si v hlavě poskládala, co o něm ve vesnici vyslechla, zdálo se to být jako něco mezi královniným jubileem a trhem místních farmářů, s příchutí Velké britské pekařské soutěže a staromódního lunaparku. Pořádalo se to na pozemku Berrywick House, onoho velkolepého sídla dvě míle od vesnice, a scházívali se tam návštěvníci odevšad, aby si užili trochu zábavy.

Každý, kdo ve vesnici pekl, byl vyzván, aby přispěl do stánku Ženského institutu. Co se upeklo, to se prodávalo, a co se utržilo, to se darovalo institutu. Ale než se to vše prodá, má se z toho uspořádat soutěžní výstava o ceny. Julia vlastně ani cenu, ani vítězství v soutěži neočekávala. Její kamarádka Tabitha jí popsala některé z loňských soutěžních exponátů – klobouk starého cvoka, venkovskou zahradu s ledovou květinovou polevou nebo pestrou architektonickou kreaci představující vodní klouzačku z nedalekého parku.

Na extravagance této úrovně si Julia netroufala. Ve své skromnosti počítala s tím, že se jí podaří upéct jakýs takýs kousek sladkého pečiva, který si někdo koupí a vychutná si ho s šálkem čaje, a že to vydělá pár liber pro Ženský institut. K jeho ozdobení se zmůže tak akorát na cukrovou ledovou polevu, kterou na ten lahodný jednoduchý čokoládový koláč nanese zítra ráno a zkrášlí ji barevným cukrovým sypáním, které pro tu příležitost koupila.

Julia vykoukla kuchyňským oknem ven. Začínalo se rychle stmívat. Má-li si Jake užít slíbenou procházku, musí si pospíšit. Poklidný soumrak náhle přerušil zlatý záblesk, po němž se vzduchem mihlo něco hnědého. Julia nemohla uvěřit svým očím – to zlaté byla jedna z jejích slepic, to hnědé byl Jake.

„Jakeu!“ vyjekla a zabouchala na okno. Pes ji však ignoroval a hnal se vesele za vyděšenou slepicí.

Jak se ta slepička vůbec dostala z kurníku? podivila se Julia, otočila se a rozběhla se ke kuchyňským dveřím. Odpověď na její otázku přišla, jen co vyběhla ven. Dvířka kurníku byla otevřená dokořán. Asi je ráno zapomněla pořádně zavřít, když sypala slepicím. S úlevou si všimla, že ostatní obyvatelky kurníku se rozumně skrývaly za naskládanými bednami a sledovaly, jak si jejich kolegyně vede v tom velkém divokém světě.

„Jakeu!“ zakřičela na to hnědé pometlo. „Ke mně!“

Pes zpomalil a ohlédl se na ni, zatímco jeho srdce se zmítalo mezi poslušností a požitkem z honičky. Stálo za všimnutí, že Juliina trpělivá psí drezura konečně přinášela ovoce. Štěně, které propadlo u zkoušky na výcvik vodicího psa, bylo teď už většinou poměrně ukázněné. Teda pokud mu do zorného pole nevletěl nějaký pták. Kachny, husy, holubi – nedokázal jim odolat a honil se za nimi. Kdyby k tomu měl příležitost, asi by se hnal i za pštrosem.

Skoro mu viděla do mozku, jak se mu tam žhaví závity a jak váhá.

„Pojď sem,“ řekla tónem klidným, ale velitelským, jaký úspěšně nasazovala v letech, kdy působila jako sociální pracovnice s problematickou mládeží. Fungovalo to tehdy asi tak na pětašedesát procent.

Jake dnes spadal jednoznačně do těch zbývajících pětatřiceti. Omluvně na ni pohlédl a hnal se za slepicí, která však mezitím stihla zaběhnout do úkrytu v rododendronech.

Julia vyběhla za psem a sypala na něj všelijaké výhrůžky a nadávky.

Slepice se zachovala mazaně a tiše se ukryla v houští. Jake po ní ještě párkrát zachňapal, ale jeho zájem znatelně slábl.

„Pojď sem,“ přikázala mu Julia, hmátla po něm a drapla ho za obojek. On ještě krátce otočil hlavu přes rameno na otevřený kurník.

„To ať tě ani nenapadne,“ varovala ho Julia hlubokým výhružným hlasem. Ukázala prstem na kuchyňskou podlahu a stroze nařídila: „Místo!“ A on vklouzl do svého košíku.

Julia vyndala plechovku se zrním pro slepice uloženou před dvířky do kurníku, hlasitě s ní zarachotila a zazpívala vysokým hlasem: „Puťa, puťa, puťa!“ Slepice se vyřítily ven jako vždy. Ta pocuchaná, kterou si Jake málem dal k večeři, se trochu vyplašeně vymotala z houští a přidala se k hejnu. Julia vhodila do výběhu několik hrstí zrní, pevně zavřela dvířka a zkontrolovala, že petlice je řádně zacvaknutá. Zhluboka si oddechla, opřela se o drátěný plot, znovu nabrala dech a odpočívala, dokud jí srdce nepřestalo prudce bušit. Když se trochu uklidnila, zhluboka se nadechla. Co je to tu cítit? Něco spáleného. Něco sladkého.

Julia se rozběhla do domu. Jake jí radostně vyběhl vstříc a za ním se vyvalila nezpochybnitelná vůně spáleného koláče.

2

„Slušně vychovaní psi na vodítku vítáni,“ četl Sean nápis u vstupu na jarmark, zatímco Julii obdařil poťouchlým úsměvem.

„No, je to pes a zůstane na vodítku, víc k tomu nemám co říct,“ odpověděla Julia s pokrčením ramen. Sean se zasmál, sundal ruku z volantu a pohladil ji po koleně. Ona by na jeho ruku ráda položila svou, ale obě ruce teď měla zaneprázdněné tím lahodným jednoduchým čokoládovým koláčem na svém klíně. O další katastrofu s koláčem už nestála. Musela začít v sedm večer péct znovu, ráno vstát za rozbřesku a dát na něj ledovou polevu, naházet na ni sypání a dorazit na jarmark včas.

Sean vjel podle značek na parkoviště a zastavil. Před nimi se na mírném svahu v celé nádheře tyčil Berrywick House se svou zlatě zářivou pískovcovou zdí a s okny blýskajícími se v ranním slunci. Trávník byl posekán tak dokonale, jako kdyby nějací skřítci přeměřovali a přistříhávali každé stéblo na stejnou délku. Po obou stranách se prostíraly upravené zahrady s jezírky a fontánami, s keřovými a stromkovými ploty. Zprava i zleva na vše dozíraly dvě řady vysokých cypřišů.

„Pěkné,“ pochválila Julia. „Připadám si jako v nějakém zfilmovaném románu Jane Austenové. My jsme ti chudí venkovští příbuzní přijíždějící na návštěvu velkého panství.“

„Taky že jo, jeden z těch historických filmů se před několika lety natáčel zrovna tady,“ připomněl Sean. „Nepamatuju si který, ale ve vesnici to tehdy bylo hotové pozdvižení. Někteří zdejší si dokonce zahráli dav a postavy jako vesničan, podkoní, komorná, sluha a tak.“

„Takových je zapotřebí hodně v domě jako tenhle. Představ si jenom, co to dá práce udržovat okna čistá. Ale ti místní rádoby herci si jistě užili zábavy, to bych ráda viděla. Zjistíme si, jak se to jmenovalo, a koukneme na to některý večer. Schválně, jestli někoho poznáme.“ Julia si všimla, jak sklouzla od já k my, a to během těch několika měsíců, co se Seanem – co vlastně? Randila? Jako že už jsou tedy párek? Víc než přátelé? Nebyla si jistá, jak tomu jejich vztahu vlastně říkat. A jak říkat jemu bylo ještě zapeklitější. Přítel by bylo pro smích – vždyť jsou, proboha, oba šedesátníci – a slovo partner jí zase vždycky připomínalo právnickou firmu.

„Jo, to je dobrý nápad. Zeptej se Nicky, ta si určitě vzpomene, jak se to jmenovalo. Taky v tom hrála. Mlíkařku či co, a dokonce tam byla v detailu.“

„Třeba se mi podaří ji umluvit, aby nám o tom vyprávěla,“ řekla Julia. Usmáli se na sebe se společným vědomím, že Nicky je z celé vesnice ta nejupovídanější drbna – a to zde měla tvrdou konkurenci.

Velká markýza za domem sice narušovala architektonický styl začátku devatenáctého století, ale stavení dodávala slavnostní nádech, jak byla ověšená bílými, zelenými a žlutými vlaječkami. Nad vstupní branou hlásal stříbrně tištěný nápis: Jarní jarmark v Berrywicku.

„Pojďme dovnitř rychle odevzdat ten koláč, než se zase něco stane,“ řekla Julia.

Sean vystoupil z auta a obešel je k jejím dveřím, aby ten výtvor převzal. Julia pak vystoupila a vzala si koláč zpět. Po předchozím maléru s ním oba zacházeli opatrně, jako dva odborníci na likvidaci výbušnin zneškodňující podezřelý balík. Sean otevřel zadní dveře auta a nasadil psům vodítka – tomu svému dobře vychovanému kliďasovi, medově zbarvenému kříženci jménem Leo, a Jakeovi, hanebnému ničiteli všeho možného. Pak vzal obě vodítka do ruky a všichni se vydali těsným průchodem mezi stánky v proudu časných návštěvníků, z nichž někteří, jako Julia, také nesli nějaké sladkosti do soutěže, až dospěli ke stromořadí cypřišů vedoucímu k markýze.

Julia zahlédla Wilmu z charitativní prodejny Second Chances, kam sama chodila vypomáhat každou středu. Wilma nesla obrovskou kytici. Celé dva týdny nemluvila o ničem jiném a teď se člověk na tu aranžérskou kreaci mohl konečně s radostí podívat. Byla ovšem tak velká a složitá, že od ní nebylo možné odvést Wilminu pozornost. Julia se u ní zastavila a váhala, zda ji má vůbec oslovit. A vtom se za nimi ozvalo:

„Žádný pes čas nezastaví. Dloubanec do žeber člověka poleká.“

„Edno,“ řekla Julia laskavě a otočila se, aby starou paní pozdravila. „Ráda vás vidím.“

„Já vás už chvíli pozoruji,“ odpověděla Edna a omotávala si kolem těla několik šál, jako by se bála, že jí je Sean chce ukrást. Rezolutně kolem něho prošla.

„Někdy mám strach, že se jí něco stane,“ řekla Julia, když sledovala, jak stařena rychle belhá pryč. „Já vím, že ji každý ve vesnici zná a dává na ni pozor, ale je vidět, že už je úplně mimo.“

„Dobře že chodí ven, než aby seděla jen doma,“ řekl Sean, což si ostatně, pokud šlo o Ednu, myslel ve vesnici každý. Julia si povzdechla. Těžko se zbavovala svého vžitého způsobu myšlení sociální pracovnice. Ale pravda byla, že Edna nikdy nijak neubližovala sobě ani druhým.

Na okraji cesty stála řada skákacích hradů a skluzavek, vypadalo to jako nějaký barevný dětský Stonehenge. Na druhé straně vedle rozkládacích stolů a lavic se začínaly řadit dodávky s jídlem. Opodál se tyčila májka a její modré a bílé pentle se třepetaly ve vánku v očekávání tanečníků. Odkudsi z amplionu broukal Frank Sinatra It Might as Well Be Spring. Není ještě všem dnům konec, pomyslela si Julia, a není to naposled.

Julia vedla svou partu do stanu, rozděleného do několika menších stánků. U vchodu se srazila s Tabithou, která obsluhovala stánek knihovny. Tabitha měla po stole rozložené hromádky knih, formuláře členství a pera. Staňte se členy místní knihovny, vyzýval plakát nad stolem.

„Vypadá to hezky,“ řekla Julia, když se pozdravily. „Určitě budeš mít hodně nových čtenářů.“

Juliina nejdávnější kamarádka se usmála. „Hodně? To je přehnané očekávání na vesnici, ty děvče z města. Budu šťastná, když se mi podaří získat aspoň někoho.“

Julia se rozesmála. Zase se ozvalo její velkoměstské myšlení.

Někteří stánkaři ještě dokončovali úpravy svého zboží – rozvěšovali stuhy a rozkládali zboží tak, aby bylo na pohled co možná nejlákavější. Všude byly umístěny nápisy – Regionální produkty, Dárkové předměty, Velikonoční speciality, Oděvy, Vše pro zahrádkáře a podobně.

Nebylo těžké poznat, kam má Julia namířit. K tomu velikánskému stolu hned před ní, který byl plný sladkostí. Vpředu, prominentně umístěný, byl velký zelený velikonoční věnec sestavený z různých cukrářských košíčků s dokonalou polevou, zdobený jedlými kvítky a roztomilými králíčky. Navíc byl ještě posypaný jedlými stříbrnými hvězdičkami a různými drobnostmi. Vypadal velkolepě.

„Koukni na tohle,“ zamumlala Julia směrem k Seanovi, jak se k té parádě blížili, a pevně svírala svůj lahodný jednoduchý čokoládový koláč číslo dvě, který se ale začal nějak scvrkávat, čím víc se blížili ke stolu. Její výtvor náhle vypadal ve srovnání s ostatními zcela obyčejně. Dort ve tvaru velikonočního vejce. Párek důmyslně tvarovaných králíčků v nadměrné velikosti. Obrovské čokoládové hnízdo s vajíčky a kuřátky. Nádherný plochý dort zdobený tak, že připomínal květinový záhon. Marcipánové zobrazení vesnice Cotswold. Byly tu taky skromnější varianty tradičního velikonočního biskupského chlebíčku s marcipánovými kuličkami a domácí mřížkové bochánky. Sean se držel zpátky se psy, aby se nic nepřihodilo, a Julia přistoupila ke stolu.

Nikoho tam nebylo vidět. Chvilku váhala, zda tam má svůj výtvor vůbec přidat, ale než se stačila rozhodnout, přistoupila k ní zezadu mladá žena. Utírala si ruce do pruhované zástěry a na Julii se široce usmála. Na jmenovce měla napsáno Candy čili bonbónek. Bylo to celé tak dokonalé, až to bylo k neuvěření. „Zdravím, promiňte malé zpoždění. Lítám sem a tam od auta, pořád ještě to tu dodělávám. Přinesla jste koláč? Hezký, děkuju. Jste moc laskavá. A hele, ten ale vypadá pěkně.“

„Je čokoládový,“ řekla Julia trochu zbytečně a podala jí ho.

„Čokoládu miluje každý, ne? Počkejte moment...“ Candy sáhla do přední kapsy své zástěry a vyndala mobil. „Ještě si ho vyfotím, ano? Já tu fotím všecky naše krásné sladkosti, víte? Dám to pak na sociální sítě, chápete, že?“

Julia podržela koláč a nasadila trochu nepřirozený úsměv. Candy cvakla mobilem, ještě než Julia stihla svou tvář upravit do lepšího výrazu. Věděla, že na tom záběru bude vypadat jako jelen v reflektorech auta. Kdyby tak aspoň mladý jelen.

„A je to, koukejte, nevypadáte hezky? Tak to sem položte – tamhle je kousek místa, vidíte?“ zašvitořila ta mladá žena, která zjevně mluvila jen v tázacích větách. „Všecky ty peníze půjdou na dobročinnost, věděla jste to?“

Když Julia koláč pokládala, potěšilo ji, že za těmi několika spektakulárními megadorty se krčilo mnoho obyčejných pekařských kousků. Její lahodný jednoduchý čokoládový koláč číslo dvě najednou vůbec nevypadal uboze. Byl mezi nimi jako doma.

„No vida, panečku, jestlipak si na něm někdo pochutná u odpoledního čaje?“ Candy na chvíli zmlkla a pohlédla na Julii. „A víte co? Možná si ho koupím sama. Jsou tu sice všelijaké zajímavé kousky, ale za svoje peníze mám nejradši dobrý poctivý čokoládový koláč, tomu se nic nevyrovná, nemyslíte?“

„No, děkuju. Snad vám bude chutnat,“ odpověděla Julia a cítila se polichocená. Dopřála si i příjemnou chvilku tiché pýchy. Když se stěhovala do Berrywicku, o pečení neměla ani páru. A teď, koukejte na ni!

„Užijete si na jarmarku hezký den! A veselé Velikonoce, ano?“

Pod markýzou se začali shromažďovat první návštěvníci, kteří doufali, že předeženou pozdější davy a včas uloví nějakou perfektní cetku nebo maličkost anebo nějaký ne úplně běžný dárek pro někoho z rodiny. Sean a Julia se shodli na rychlé prohlídce stánků, než se tu sejde moc lidí, a pak se chtěli projít se psy po okolí.

Julia si v duchu probírala seznam věcí, které chtěla koupit. Její dcera Jess bude mít prvního června jednadvacáté narozeniny. Dva týdny nato má narozeniny Peter, takže i něco pro něho. Co se vlastně dává k narozeninám bývalému manželovi? Něco by mu darovat měla. Nic příliš osobního. Její představu splňoval stánek se speciálními potravinami. Julia si vzala košík a do něho naskládala celozrnné sušenky, plechovku lososové paštiky a láhev šťávy z pampelišky a lopuchu, kterou jí doporučil vousatý majitel, jehož laskavá tvář zrovna moc neladila s hadím tetováním na krku.

„Bude to dárek?“ zeptal se.

„Ano, dárek pro přítele.“

„Dobrá volba,“ pochválil výběr v košíku. „Kousek sýra by to hezky završil. Co takhle English Cotswold?“

„Když myslíte… Co to je?“

„Něco jako Gloucester, s pažitkou a cibulí. Je to místní specialita. Moc dobrý.“

Julia souhlasila a podala pánovi svou kreditku, celá šťastná, že úspěšně zvládla tak komplikovaný nákup. Ale její radost měla krátké trvání. Koupit dárek pro Jess bylo také složité, jenže trochu jinak. Jess žila teď v Hong-kongu a bydlela v čemsi, čemu říkala doslova krabice od bot. Nebylo tam žádné místo na zbytečnosti, a tak nedávalo smysl je posílat, navíc s tím drahým poštovným. Jídlo nepřicházelo v úvahu. Vlastně dceři asi udělá větší radost pár liber než cokoli jiného.

O pár stánků dál Julia ale přece jen koupila pěkný náhrdelník: stříbrný řetízek s malou spirálkou zkameněliny jako přívěsek.

„Je to amonit,“ sdělovala stánkařka, mladá žena s vlasy ostříhanými na pár centimetrů a odbarvenými téměř nabílo. Je asi stejně stará jako Jess, hádala Julia, dokonce ji v něčem připomínala, i když Jess by si nikdy takhle vlasy nezkrátila, ani by si nedala do nosu kroužek. „Říkávalo se tomu hadí kámen, ale jsou to zkameněliny měkkýšů, miliony let staré. Dají se najít tady v okolí – nejsou moc vzácné, ale přece jen je to něco.“

To skutečně bylo něco, ale Jess by je dovedla ocenit spíš před nějakými patnácti lety, kdy byla doslova posedlá fosiliemi a dinosaury a všelijakými vykopávkami. Ale dnes? Julia si nebyla dárkem moc jistá, vždyť svou dceru už dva roky neviděla, a ani nevěděla, co by jí dnes udělalo radost. Prohlížela si tu drobnou šedivou zkamenělinu dávno mrtvého živočicha na své dlani, a jako tolikrát, když šlo o Jess, cítila z neznámých příčin hlubokou úzkost – špatné svědomí, lásku, ztrátu, smutek, stesk po něčem, co kdysi bylo a už není.

Návštěvníků každou minutu přibývalo, a i když průchody mezi stánky byly dost široké, nepotrvá dlouho, než někdo zakopne o Jakea. Navíc ten, kdo tam pouštěl muziku do amplionů, ji tak zesílil, že nutil lidi na sebe křičet, aby se vůbec slyšeli. I když jste rádi poslouchali třeba Summer Nights, bylo to tak nahlas, že vás to přestávalo těšit. Julia pohlédla na hodinky. Skvělé! Měla se se Seanem potkat přesně v poledne a bylo tři čtvrtě.

„Pojď, Jakeu, vypadneme odtud a půjdeme hledal Lea.“

Její pozornost přilákala sladká vůně od květinového stánku u východu. Byl doslova obsypaný jarními květinami. Zastavila se a hleděla s úžasem na jejich úpravu. Tulipány, sasanky, pivoňky patřily k těm, co znala, ale byly tu i další květiny, které neznala. Zavřela oči a zhluboka tu vůni vdechla.

Zpoza karafiátů vykoukla kulatá tvář a na Julii se usmála. „Všechny jsou odtud,“ řekla ta žena a povstala. „Proto tak krásně voní. Netrávily dlouhé týdny v žádném chlazeném skladu.“

„Jsou nádherné. Těžko si vybrat. Vezmu si směsku,“ řekla Julia a pohlédla na velký kyblík plný různých květin.

„Zabalím vám je do vlhkého papíru, aby zůstaly čerstvé. Tu máte. Sedm liber.“

Sean už stál u auta, kde se dohodli, že se sejdou a naloží do něj všechen nákup, než půjdou na procházku po okolí. Zdálo se, že je rád, že Julii vidí. „Na mě to tam bylo trochu moc hlasité,“ řekl. „Ale koupil jsem aspoň pár bylinek do zahrady.“

Uložili balíčky, květináče a Juliinu kytici do kufru auta a vydali se na cestu podél stánků s jídlem, pokoušení vůněmi palačinek a skořice, ale nezastavili se a pokračovali k zahradám a polím za nimi. Už když procházeli kolem stánků a dodávek s jídlem, hluk téměř utichl. Několik lidí se procházelo po pěšinách, většina s dětmi, někteří se psy. Julia si všimla ženy v jasně zeleném kabátě, zabrané do hovoru s mladým synem. Během hovoru jej ta dáma ochranitelsky objímala. Julii se bolestně zastesklo po těch časech, kdy bývala středem Jessina světa a řešila s ní všechny její problémy.

Z kopce shlíželi na mozaiku políček, zlatých a zelených, oddělených od sebe tmavozelenými řadami keřů. Lány polí se klikatila až do vesnice Berrywick říčka. Julia ji sledovala a snažila se zorientovat mezi cestičkami, silnicemi a lesíky, kudy každý den chodila s Jakem.

„Tamhle je myslím vidět kousek mé střechy!“ zvolala. „A tamhle, podívej, to je ta cestička k řece a tamhleto musím být já, hned vpravo, vedle toho domku s doškovou střechou.“ Ke svému překvapení se zaradovala, jak dokázala lokalizovat sebe a svůj nový domov. Cítila se zde tak nějak bezpečně zakořeněná. Jako že sem patří.

„Je to tak! Ano, máš pravdu. A můj dům je tamhle nalevo od té věže, ale není moc vidět, je obklopený těmi listnatými stromy.“

Vyhledali tak ještě několik míst v té své milé vesničce pod nimi, než přešli dál ke směrovkám na železném sloupu.

„Tak co, stáje, řeka nebo bludiště?“ četl Sean ze směrovek.

„Bludiště!“ vyhrkla Julia bez velkého rozmýšlení. „Věř tomu nebo nevěř, nikdy jsem v žádném nebyla. Moc ráda bych si to vyzkoušela.“

„Tak jo, tak teda bludiště.“

„Měli jsme si vzít s sebou sendvič nebo nějakou tu palačinku, pro případ, že se nedostaneme ven, uvázneme tam týdny a pomalu umřeme hlady.“

„S těmi palačinkami souhlasím, to je vážné opomenutí, jak to tak vidím. Ale s pomalou smrtí hladem v bludišti si zde v Cotswolds v éře mobilních telefonů nemusíš dělat starosti,“ poznamenal Sean.

„Máš pravdu. Jdeme na to. Palačinky až potom, za odměnu.“

3

Sean a Julia chvíli mlčky procházeli bludištěm mezi keři, každý ponořený do svých myšlenek. Psi jim cupitali po boku na vodítku. Husté, téměř neprostupné a úhledně sestříhané vysoké keře cesmíny je doslova pohltily.

Julii překvapilo, že se v bludišti cítí tak bezpečně. Husté keře ji chránily před chladným vánkem. Obloha byla měkce bleděmodrá, tu a tam jen buclatý mráček. Mdlé anglické slunce se snažilo ze všech sil hlásat jaro. Julia necítila žádnou tíseň ani strach, jen šťastně kráčela vpřed, s vírou, že všichni společně někam dojdou. Z přemítání o tom, jak hluboce by tohle mohlo rezonovat v životě – vždyť ona vlastně do Berrywicku jen tak zabloudila, a přitom zde našla svůj domov, Jakea, Seana a nový život – ji přítel vyrušil otázkou: „Vlevo nebo vpravo?“

„Vpravo,“ odpověděla bez rozmýšlení, ne proto, že by to věděla, ale proto, že na tom vlastně nezáleželo. Jak Sean řekl, těžko se dá v dnešní době v bludišti beznadějně zabloudit.

„Tak jo.“ A zahnuli vpravo.

Po několika dalších odbočeních vpravo a vlevo se dostali zpět tam, kde už jednou byli. Zastavili se.

„Myslím, že potřebujeme uhýbat víc doleva,“ řekl Sean a přitom ukazoval těžko říct kterým směrem.

„Vážně nemám tušení kam jít. Mně se zdá, že jsme někde uprostřed.“

„Tak pokračujme třeba tudy.“

Julia hrábla do kabelky. „Palačinky žádné, ale mám tu kousek čokolády. Chceš?“

Seanovy modré oči hladově zajiskřily. „Jéé, jasně, prosím.“

Julia pustila z ruky Jakeovo vodítko, rozbalila zlatý staniol a odhalila dílek čokolády. Postrčila jej palcem a nabídla Seanovi. Ten si jej vzal a strčil do úst s děkovným zamumláním. Jake té příležitosti využil, vydal se dál po cestičce v bludišti a zahnul ostře vpravo.

„Jakeu!“ vykřikla Julia a rozběhla se za ním. „Jestli se nám ztratí, bůhví jak bychom ho tu našli. Kruci! Jakeu! Pojď sem!“

Sean ji následoval i s Leem, který se tou honičkou bavil víc než oni dva.

Labrador radostně klusal a Julia mu taktak stačila, ale nedohnala ho tak, aby dosáhla na vodítko. Zahnul vlevo, pak vpravo. Nebo to bylo napřed vpravo a pak vlevo? Vlastně to bylo jedno, všichni běželi za ním a sotva popadali dech. Julia psa ztrácela z očí po každém zahnutí, ale zahlédla ho vždy znovu. Uklidnilo ji to a opět zabočila za ním. Další zahnutí a opět další, Seanův psík hned za svým velkým kamarádem. Julii to připomnělo knížku o perníkovém panáčkovi, kterou předčítala Jess, když byla malá. Utíkej, utíkej, jak nejrychleji můžeš... Perníkového panáčka stíhalo celé město.

Její vlastní perníkový panáček se náhle prudce zastavil. Posadil se a vrtěl ocasem, jako by očekával obdiv za svůj atletický výkon. Julia se sehnula a drapla vodítko, dlaněmi se v předklonu opřela o kolena a několikrát se pomalu hluboce nadechla. Slyšela za sebou přicházet Seana a Lea.

Narovnala se a rozhlédla. Ocitli se na čtvercovitém prostranství obrostlém ze všech stran keři. Před ní, uprostřed toho prostranství, stála malá fontána. Jake je dovedl do středu bludiště, uvědomila si. Chlapík, pomyslela si uznale. „Věřil bys tomu, Seane? Ten rošťák Jake našel střed!“ zavolala.

Ale Sean byl bledý a mlčel. Jeho pohled mířil ke kamenné lavičce po levé straně prostranství.

Na lavičce seděla žena.

Ale ta žena byla nejspíš mrtvá.

Sean se probral z prvotního šoku, poklekl vedle lavičky a začal té ženě kontrolovat tep. Julia vyděšeně sledovala, jak ji prohlíží a hledá nějaké známky života. Ta osoba seděla na lavičce, jako kdyby jen odpočívala a na chvíli si zdřímla. Tělo mírně nakloněné doleva, hlava spadlá dopředu v nepřirozeném úhlu. Tvář měla bledou a modravě skvrnitou. Sean ji držel za zápěstí a pak zkoumal její krk. Poslechl si u úst, zda zachytí nějaký dech, pak na hrudi, zda uslyší sebemenší tep. Julii samotné srdce divoce bušilo. Nehty zaťatých pěstí se jí zařezávaly do dlaní, stále hlouběji a hlouběji, jak naděje slábla.

Sean se obrátil k Julii a zavrtěl hlavou.

Julia sáhla po telefonu, vyťukala 999 a spílala si, že to neudělala, už když zahlédli tělo. Ne že by se tím však něco zachránilo, jak bylo vidno.

Operátor odpověděl během vteřiny a Julia mu spěšně sdělila podrobnosti.

„V bludišti, říkáte?“

„Jo, v bludišti u Berrywick House. Měli byste požádat správce nebo někoho, aby policistům pomohl, musí přece existovat nějaká mapa.“

„Děkuji, policie už tam jede.“

S vypnutým telefonem v ruce si Julia prohlížela mrtvou ženu od hlavy k patě. Vypadala o několik let mladší než ona, asi něco okolo pětapadesáti. Měla na sobě žlutý kabátek, pod ním světle šedý vlněný rolák a šedé kalhoty. Nohama spočívala na zemi, obutá byla do tmavěšedých sportovních bot s tkaničkami. U nohou měla malý košík, jaký se nosí přes rameno. Julia do něho nakoukla, aniž se něčeho dotkla. Téměř jej zaplňoval složený plášť do deště, takže neviděla, co je pod ním. Zahlédla jen špičku banánu a hrdlo láhve s vodou.

Pohled na tu skromnou svačinku ji zabolel u srdce. Posadila se snad k jídlu a zemřela? Nikde nebylo vidět žádnou její kabelku ani mobilní telefon.

„Raději to přenechme policii,“ řekl Sean, když si všiml, na co se Julia dívá. Byli spolu necelý rok, ale on Julii dobře znal, takže věděl, jak jí zmítá pokušení podívat se na ženu zblízka, jen tak kvůli totožnosti. Co kdyby...

„Nejde tu o...,“ Julii se zlomil hlas pomyšlením na to slovo a špitla jen zdráhavě: „…vraždu?“

„To se mi nezdá. Vypadá to spíš na náhlý infarkt nebo možná embolii, ale to musí zjistit policejní patolog. Raději na nic nesahejme.“

Julii se ulevilo, že Sean v tom nevidí násilnou smrt. V uplynulém roce narazila na víc mrtvol, než by jinému stačilo na celý život. Vražd měla až po krk. Sklonila se, pohladila Jakea po jeho hebké hlavě a pak i Lea. Oba psi vedle sebe tiše leželi na zemi, skoro jako by vnímali vážnost této chvíle.

„Znáš ji?“ zeptala se. Jako jeden ze dvou obvodních lékařů v Berrywicku musel Sean znát prakticky každého ve vesnici aspoň od vidění.

„Ne. Ale máme tu jarmark. Mohla být odkudkoli z okolních vesnic, nebo třeba i z větší dálky. Možná je to nějaká turistka.“

„Kdo to jen může být?“

Julia si mrtvou ženu prohlížela a snažila se představit si, jaký asi mohla mít život. Tohle dělávala i ve své práci jako šéfka služeb pro mládež. Představovat si, jací mohli být ti, s nimiž jednala, hned při prvním setkání. Jakou měli minulost, dávnou i tu nedávnou. Vždycky našla nějaké důležité zajímavosti.

Měla tahle žena manžela a děti? Rodiče? Zvířátko? Jaké měla zaměstnání? Vypadala jako jednoduchá praktická žena. Nenalíčená, kromě lehké rtěnky. Vlasy měla přistřižené nakrátko a obarvené dohněda. Žádný snubní prsten. Na uších jednoduché zlaté náušnice. Čistá a upravená, nic co by vybočovalo z normálu, kromě šmouhy na boční straně šedých kalhot, jako by se o něco zašpinila a snažila se to utřít. Šmouha na těch pěkných, jinak čistých kalhotách ji jistě rozzlobila, pomyslela si Julia a usoudila, že šlo o osobu praktickou, která si na nic nehrála. S takovou by mohla třeba i pracovat, třeba to byla taky sociální pracovnice nebo nějaká úřednice.

„Panebože, co když na ni někdo někde čeká,“ řekla Julia a představila si nějakého přítele, jak sedí u některého z těch stolů před markýzou a kontroluje si čas na mobilu, zvědavý, kde se asi dotyčná zdržela. Nebo někdo doma na ni čekal s obědem v troubě.

Z těch děsivých myšlenek ji vyrušily hlasy, cvakot a pískot, které identifikovala jako blížící se vysílačku.

„Už tu jsou.“

Jen to řekla, na prostranství, na něž Julia a Sean došli před chvílí, vešel mladík v holinkách, zřejmě správce pozemků, v doprovodu policisty a policistky. Za nimi šli dva zdravotníci s nosítky. Julia pozdravila konstábla Waltera Farmera, který na ni překvapeně pohlédl. „Paní Birdová, to vy jste...?“

„Jo, já,“ odpověděla Julia.

Policistka je přerušila a obrátila se na Seana: „Zdravím, doktore. Kde vy jste se tu vzal? Konstábl Lilian Carsonová, pamatujte si mě? Zápal plic loni v zimě. Předepsal jste mi antibiotika.“

„Zdravím, Lilian. Ano, jistě.“ Sean chvíli váhal, má-li se jí zeptat na její zdraví, ale připadalo mu to za těchto okolností nevhodné.

„Tak tu mrtvou jste našli vy?“

„Ano. S paní Birdovou jsme ji našli tady v bludišti. Zkontroloval jsem okamžitě tep a dech, samozřejmě. Beze známky života, bohužel.“

„Napadá vás nějaká příčina smrti? Jaký je váš ná-zor?“

„Mohli byste kousek odstoupit, abychom si mohli udělat kompletní posudek?“

„Samozřejmě.“