Rebel mého srdce

Vyšlo také v tištěné verzi

Adéla Trechová

Rebel mého srdce – e-kniha

Copyright © Fortuna Libri, 2025

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Copyright © Adéla Trechová, 2025

Cover design © Zuzi Maat

Cover illustrations © 123rf / nikkolia; 123rf / sbennett89

Odpovědný redaktor: Ondřej Pfeffer

Jazyková korektura: Daniela Čermáková

Vydalo nakladatelství Fortuna Libri Publishing, Praha 2025

www.fortunalibri.cz

První vydání

Tato kniha je fikce.

Jména, postavy, zaměstnání, organizace, místa a události,které výslovně nespadají do veřejné domény, jsou buď výsledkem autorčiny fantazie, nebo byly použity fiktivně. Jakákoliv podoba s žijícími či mrtvými osobami, událostmi či místy je proto čistě náhodná.

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být reprodukována, ukládána do informačních systémů nebo rozšiřována jakýmkoli způsobem, ať už elektronicky, mechanicky, fotografickou cestou nebo jinými prostředky bez souhlasu majitele práv.

ISBN tištěné verze 978-80-7546-652-5

ISBN e-knihy 978-80-7546-554-2 (1. zveřejnění, 2025) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-7546-555-9 (1. zveřejnění, 2025) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-7546-556-6 (1. zveřejnění, 2025) (ePDF)

Pro všechny Karkulky, které se bojí plnit si své sny.

Prolog

Před dvaceti lety

„Pozóóór!“ zakřičela maminka na sedadle spolujezdce.

Tatínek, který se jí chystal odpovědět na položenou otázku, se rychle otočil do náhle rozsvícených světel protijedoucího automobilu. Volant chytil tak pevně, až mu klouby zbělely.

Záře byla tak nečekaná a jasná, až si i holčička na zadním sedadle musela dát ručičku před oči.

Intenzita sílila a pak byla slyšet ohlušující rána.

„Klááá…“ zazněl vnitřkem vozu maminčin výkřik. Snažila se zachytit dcerčinu ruku, ale náraz byl natolik silný, že z pohybu ruky se stala jen šmouha.

Svět se s nimi začal točit.

Maminka nepřestávala křičet.

Tatínkovo bezvládné tělo se řítilo proti přednímu sklu.

Holčička začala pištět. Netušila, co se děje.

Po tvářích jí stékaly slzy. Všude okolo sebe cítila pronikavý pach spálené gumy a nasládlý odér benzínu. Dělalo se jí špatně od žaludku. Zavřela pusinku a očička. Tiskla víčka k sobě, jak nejvíce mohla. Přála si, aby to už skončilo. Aby bylo ticho. Aby se jí přestalo chtít zvracet.

Přála si, aby zůstali doma. Aby tatínek nepřemluvil maminku. Aby jim maminka nedovolila jet v takovém hrozném počasí. Aby ona tak strašně moc netrvala na tom, že chce tu pitomou zmrzlinu.

A pak…

TMA.

Kapitola 1

Současnost

Klára

Mé kroky měly jasný cíl. Kousek rovně a pak zabočit doprava.

Zastavila jsem se.

„Ahoj babičko. Tak už jsem tady,“ začala jsem celkem zvesela a narovnala si na nose brýle.

„Měsíc utekl jako voda, co?“ Podívala jsem se na kytičku, která už nezářila svěží bílou a svou barvu změnila na béžovou.

„Doufám, že se máš moc hezky.“ Došla jsem blíž k váze, vyndala uschlé květy a vylila zbytek hnědé vody. Nalila jsem novou vodu z lahve, kterou jsem měla v batohu, a položila ji zpátky.

Vložila jsem do ní bílé gerbery a úsměv se mi pomalu ztrácel. Dívala jsem se na vyrytá zlatá písmena před sebou.

Vzpomněla jsem si, jak tyto květiny babičce připomínaly kopretiny, a proto je měla tolik ráda. Vždy říkávala: „Kopretiny jsou mé mládí. Když je vidím, necítím se na chvilku tak stará.“

„Dnes jsou to tři roky. Víš o tom? Počítáš to také?“ Do očí se mi začaly tlačit slzy a já něžně pohladila náhrobní kámen.

„Tři roky, co už tu se mnou nejsi, babičko. Moc mi chybíš.“ Cítila jsem, jak mi jedna kapka stekla po tváři ke rtům.

„Babičko moje.“ Slzy se mi dál shromažďovaly v očích a pohled se mi rozmazával.

Najednou jsem zaslechla otevírání vrzající branky a pak kroky.

Neměla jsem náladu s někým mluvit. Stejně tak jsem nechtěla nikoho vidět. Byla to moje chvilka jen s babičkou, proto jsem se ani neohlédla. Jen jsem na chvilku ztichla a utřela si mokré tváře do rukávu.

Kroky utichly a já z hrobu posbírala spadané listí.

„Ale ty se na mě určitě díváš, viď?“ Znovu jsem k ní promluvila a soustředila se přitom na úklid.

„Snad nejsi moc zklamaná. Vím, co sis přála. A co jsme spolu všechno plánovaly.“ Odhodila jsem hrst listů na trávu vedle a zaměřila se na fotku, která byla připevněná hned nad vyrytým jménem Marie Krausová.

„Ale není to tak jednoduché. Nemůžu vše hned změnit. Já vím, já vím, jsou to výmluvy. Jako kdybych tě slyšela.“ Smutně jsem se usmála. „Já na tom zapracuji. Slibuji.“ Chvilku jsem se odmlčela a pohladila konečky prstů babiččinu tvář na fotografii. „Pokusím se zaměřit postupně na všechna naše přání. Vlastně má. Už jsou jen moje. Vím to.“ Sklopila jsem hlavu. „Opravdu ano.“

„Mrzí mě, že jsem tady zůstala sama. Nejdřív odešli rodiče. Ze vteřiny na vteřinu byli pryč. Bylo to těžké nejen pro mě, ale i pro tebe.“ Sáhla jsem si na hrudník, jako bych si mohla ochránit srdce, které mě začínalo znovu bolet.

„A teď jsi mi odešla ty.“ Opět se mi začal rozmlžovat pohled. „Ano, nebylo to hned, to je pravda. Ale to na mé samotě nic nemění. A moc to bolí.“ Ruku na prsou jsem si přitiskla ještě blíž k sobě.

„Někdy mám pocit, že nemám sílu pokračovat dál. Že nemůžu všechno zvládnout sama. Vše, co znám a v čem se cítím bezpečně, je moje komfortní zóna. Když nikdo jiný, zrovna ty musíš přece vědět, co teď cítím. Znáš mě. Víš, jaká jsem a s čím se potýkám téměř celý život.“ Tentokrát jsem se už naplno rozplakala a bylo mi úplně jedno, jestli na hřbitově někdo je. Hned vzápětí se kroky vracely zpět k vrzající brance. Uslyšela jsem bouchnutí kovu o kov a potom zavládlo opět všude kolem ticho.

„Hrozně mi chybíš. Každý den,“ zašeptala jsem mezi vzlyky.

Přidřepla jsem si u hrobu, přikrčila se a objala si nohy oběma pažemi. Snažila jsem se uklidnit pohledem na babiččinu milou tvář. Vzpomněla jsem si, jak se nikdy nemračila, ani nebyla naštvaná. Pokaždé se chovala neskutečně mile a trpělivě, a tak mi dnes trvalo trochu delší dobu přestat plakat. Možná proto, že dnes bylo výročí její smrti. Anebo proto, že jsem se cítila poslední dobou tak opuštěná.

Většinou mi samota vyhovovala. Nebyla jsem zvyklá mít kolem sebe hromadu lidí nebo kupu přátel. Pravda byla, že jsem pořádně nikdy neměla nikoho, s kým bych trávila volný čas. Ale nevadilo mi to. Naučila jsem se s tím žít. Jen jsem prostě i já někdy měla slabé chvíle. Někdy i dny, kdy jsem toužila po blízké osobě. A tou osobou byla v předchozích letech právě moje babička. Nějakou dobu před její smrtí už jsem tu byla spíš já pro ni než ona pro mě. Ale ani tak jsem se nikdy necítila sama.

Podívala jsem se na hodinky a zvedla se.

„Babičko, nezlob se, už musím jít. Ale neboj se, za měsíc zase přijedu,“ pronesla jsem směrem k hrobu a vydala se na cestu ze hřbitova.

* * *

Babiččin hrob byl v malé vesničce Sančice, kde žili její rodiče a ona tu vyrůstala. Přála si být pohřbená právě na tomto místě.

Vesnička to nebyla velká. Pár domů, jedny potraviny, kde bylo možné sehnat vše, a pak všude louky, lesy a pole.

I mně se tady moc líbilo. Jezdila jsem sem ráda. Vždy jsem se těšila na to, až autobus zastaví u polní cesty, projdu stáčející se cestou směrem ke hřbitovu a podívám se na okolní přírodu. Pozorovala jsem, co za ten měsíc přibylo nového, co vyrostlo nebo naopak přestalo růst a kvést. Pokaždé jsem se toulala jinou cestičkou. Za ty tři roky, co jsem tam jezdila jednou měsíčně, jsem sice prošla už téměř každou, některou i vícekrát, ale vůbec mi to nevadilo.

Tentokrát jsem si vybrala nazpátek odbočku vlevo hned za hřbitovem.

Byl podzim a na zemi ležely listy různých odstínů barev. Vše kolem sebe jsem jen mlčky obdivovala a pokračovala v chůzi, protože jsem si byla jistá, že vede k autobusové zastávce.

Sehnula jsem se, a posbírala si do kapsy pár kaštanů a šla dál.

Aspoň, že jsem si dnes vzala tu červenou bundu. Ta jediná má velké kapsy.

Najednou se zvedl vítr. Rozfoukal mi vlasy ledabyle sepnuté do culíku a pramínky se mi dostaly až do obličeje. Přehodila jsem si přes hlavu kapuci, aby mi bylo příjemněji. Podzim jsem zbožňovala, ale nepříznivé počasí už tolik ne.

Užívala jsem si ticha okolí a té krásné podívané všude kolem.

V dáli za sebou jsem po pár krocích uslyšela podivné zvuky. Takové hučení až hvízdání. Vůbec mi nešlo si to s něčím spojit. Alespoň ne právě tady, v této malé vesničce. Co by to mohlo být? Nikdy jsem tu nic podobného neslyšela.

Ale nevšímala jsem si toho, pokud se mě to netýkalo.

Cesta se stáčela doprava, a právě v té zatáčce mě pomalu míjela motorka. Jakmile jsem ji spatřila, došlo mi, co to předtím bylo za zvuk, a dost mě to překvapilo. Řidič musel snížit rychlost a jet hodně pomalu, abychom se na pěšinu vešli oba. Prostor tam byl opravdu úzký.

Nakonec dokonce zastavil a položil si nohy na zem. Motorku měl pořád nastartovanou. Nevšímala jsem si ho a šla dál, ale cítila jsem na sobě jeho pohled.

„Ahoj Karkulko, neztratila ses?“

Nebyla jsem zvyklá, že by na mě někdo z ničeho nic promluvil, a upřímně jsem to ani nečekala. Takže když jsem se na něj podívala, zavrtěla jsem jen hlavou. Z šoku jsem si popostrčila brýle na nose trochu výš. Trvalo dalších pár chvil, než jsem od něj pohled odvrátila a pokračovala v chůzi.

Motorkář se nahlas uchechtl „To je dobře. Tak se měj krásně, Karkulko.“ Motor zařval, jak přidal na rychlosti, a vyřítil se pryč.

Netrvalo dlouho a všude bylo zase ticho a klid.

Pokračovala jsem dál jako předtím. V myšlenkách jsem se ale pořád vracela k tomu motorkáři. S koženou kombinézou, která mu těsně obepínala tělo. Bez helmy! Jak nezodpovědné!

Byl určitě starší než já. Neřekla bych ale, že o moc.

Po stranách měl vyholené tmavě hnědé vlasy, nahoře na hlavě trochu delší, a úplně rozfoukané od větru. Strniště na tvářích neměl nějak extra upravené. Ale jeho oči byly tmavé. Nebezpečně tmavé, pokud vůbec nějaká taková nebezpečná barva existuje. A zároveň i velmi přitažlivé.

Vzpomínka na krátké setkání s neznámým mi nahrnula horkost do tváří. Takže ten vítr nakonec nebyl zase tak špatný. Spustila jsem si na záda kapuci a nechala si zchladit rozpálený obličej.

Netrvalo dlouho a došla jsem na autobusovou zastávku, odkud jsem za chvíli měla odjíždět do Renína. Bydlela jsem tam v menším bytě a předtím jsme tam žily s babičkou. Byly to tři místnosti, kuchyňka a koupelna spojená s WC. Nic ohromujícího to nebylo, ale nic jiného jsem neznala. Byla jsem tam zvyklá a po většinu času i spokojená.

Když jsem dorazila domů, šla jsem nejprve do babiččina starého pokoje zavřít okno. Ráno jsem ho otevírala před odjezdem, aby se vyvětralo. Ale už tu bylo chladno. Porozhlédla jsem se po místnosti, která zůstala přesně ve stejném stavu, jako když babička ještě žila. Pohladila jsem její oblíbený polštářek položený ve starém křesle a znovu si malinko zasteskla.

Zavřela jsem dveře a vydala se do kuchyně připravit si něco k večeři. Zatímco jsem čekala, než se mi zapečou tousty, vzpomínky mi stále odbíhaly k motorkáři s temným pohledem a já přemýšlela, zda ho ještě někdy uvidím.

Kapitola 2

Ben

Už je to hromadu let, co jsem tudy jel naposledy.

Jak bylo na první pohled vidět, vůbec nic se tu nezměnilo. Tahle vesnice byla pořád stejná. Všude přerostlá tráva, pár starých baráků a jedny a ty samý potraviny. Takže opravdu žádná změna.

Snad jen ta Karkulka, co jsem potkal. Byla nová. Pěkná.

Měla milou tvář. Zpod kapuce jí čouhaly blonďaté vlasy a vylekaná hnědá kukadla mě pozorovala za většími obroučkami brýlí. Hmmm. Líbila se mi.

Ale hned jsem musel myšlenky na ni vytěsnit, protože jsem se potřeboval soustředit na cíl před sebou.

V dálce se tyčil patrový dům. I on byl úplně stejný jako při mojí poslední návštěvě. Což bylo už hodně dávno.

Zastavil jsem u plotu, položil nohy z motorky na zem a ještě ji chvíli nechal nastartovanou. Připravoval jsem se na to, co mě čeká, a hlavně, s kým se po tak dlouhé době uvidím. Musel jsem se tomu postavit tváří v tvář.

Díval jsem se před sebe, rychlým pohybem vykopl stojan a vypnul motor. Jak jsem slézal, sundával jsem si rukavice s pohledem stále upřeným před sebe.

Dveře se náhle rozletěly. Mihl se mezi nimi menší hnědovlasý záblesk, který se řítil k brance.

„Beneee!“

Hned jsem poznal svoji úžasnou švagrovou Sandru.

Hnědovlasá, malá a drobnější žena se na mě chvilku dívala a zvažovala, zda mě obejmout, nebo podat ruku na přivítanou. Objala mě. A já jí její objetí oplatil. Byla to příjemná změna.

Zasmál jsem se a pozdravil ji: „Ahoj švagrová.“

Vůbec jsem nechápal, jak si někdo jako Sandra mohl dobrovolně vzít mého až moc naškrobeného bratra Richarda.

„Jak se máš? Jsi v pořádku?“ zeptala se, když mě přestala objímat.

Viděl jsem jí na očích, že o mě měla strach. Jak zvláštní pocit. Moc jsem ho u druhých neznal. Alespoň ne spojený s mou osobou. Takže jsem nevěděl, jak na to reagovat.

Jen jsem mávl rukou a zaměřil se na barák za ní. „Jo, jsem v pohodě. Teď už je fajn.“

Odvrátila ode mě pohled a podívala se stejným směrem jako já.

„Pořád je to tu stejný,“ poznamenala.

„Jo. To teda je.“

Bezstarostně se zasmála, vzala mě za loket a táhla k hlavním dveřím.

„A není to tak krásný?“

Vzal jsem si z motorky tašku s věcmi a nechal jsem ji, aby mě vedla. Prošli jsme vchodem a chodbou přímo do obýváku. Na pravé straně byl velký gauč, naproti široká televize a na levé straně místnosti stál pracovní stůl s počítačem. U něj na židli seděla vzpřímeně, až trochu nepřirozeně, známá osoba.

„Richarde, je tady Ben. Podívej.“ Pustila se mého loktu a došla k bratrovi, kterého zezadu objala kolem krku. Políbila ho do vlasů a nepatrně se k němu přitiskla.

Bratr působil, jako by vůbec nezpozoroval, že se ho Sandra dotkla. Vstal, čímž ji donutil ho pustit a couvnout o pár kroků vzad.

„Benedikte. Vítám tě tu,“ pronesl chladným hlasem.

Vedle Sandry působil jako chladná, velká socha bez citů. Byl o více než hlavu vyšší než ona a podstatně mohutnější. Měl široká ramena a na nich perfektně padnoucí košili. Na ostře řezané čelisti si udržoval dokonalé strniště a jeho tmavě hnědé vlasy působily vždy jak ze salonu. V jeho očích, které měly stejnou barvu jako vlasy, jsem vždy viděl jen přísnost a kritiku.

Nepodal mi ruku. Ani mě neobjal. To byl prostě Richard.

„Čau Ričí. Ale no tááák. Přece stačí krátce jen Ben. Děláš, jako kdybychom to neřešili už asi po tisící.“ Mrkl jsem na něj. „Tak jsem tu. Tvoje milá žena mě přivítala svou náručí a ty mi ani ruku nepodáš?“ Snažil jsem se zavtipkovat, ale s ním to vůbec nehnulo.

Vydal se ke mně, ale nezastavil se a pokračoval dál.

„Pojď za mnou. Ukážu ti tvůj pokoj.“

„Okay,“ poznamenal jsem, mrkl na Sandru a šel za ním.

Vrátili jsme se k hlavním dveřím, těsně před nimi zabočili vpravo a vydali se delší, užší chodbou až na její konec.

Tam Richard otevřel jediné dveře a pustil mě dovnitř.

Byl to takový normální pokoj. Pro mě postačující.

Přímo proti dveřím byla dvoulůžková postel. Vedle ní stála velká skříň na oblečení. Vlevo, před postelí, se nacházel psací stůl se židlí. Menší komoda na věci byla těsně před psacím stolem a hned za dveřmi stál malý gauč a televize. Vše vybráno v šedohnědé barvě. Velmi vkusné.

Možná až moc. Pro mě to bylo až moc.

„Zařizovala to Sandra, snad ti bude vše vyhovovat. Kdybys potřeboval něco dalšího nebo chtěl něco vyměnit, řekni jí,“ promluvil suše.

„Je to fajn. Díky.“

„Dobře.“ Jak bylo poznat, Richard nevěděl, o čem se se mnou bavit dál.

Prostě už byl takový. Málomluvný. Strohý. Občas dost přísný.

„Tak já si vybalím věci,“ zkusil jsem ho vysvobodit z pro něj nepříjemné situace.

„Jasně.“ Spojil ruce k sobě, až téměř tleskl, a otočil se k odchodu.

„Ještě je tu vlastně něco, o čem jsem s tebou chtěl mluvit.“ Zase se na mě podíval a já jeho pohled opětoval.

„No?“ Celkem mě překvapilo, že se chtěl dál vybavovat a něco se mnou probrat.

„To, že se musíš chovat slušně, ti určitě nemusím říkat, že? A ani to, že jsi venku na podmínku. Je ti to jasné?“ Bylo poznat, že pro něj nebylo lehké o tom mluvit.

Propaloval jsem ho pohledem. „Ne, to mi opravdu nemusíš připomínat. Chci se od všech průšvihů držet dál.“ Sklopil jsem hlavu.

„Dobře,“ poznamenal bez jakéhokoliv náznaku emocí v hlase. „Zatím by ses mohl zaměřit na babiččin a dědův dům. Už dlouho tady ve vesnici chátrá a já na něj nemám čas. Tak mě napadlo, že bys tam mohl dojít a třeba ho zkusit dát nějak do kupy. Bylo by fajn ho konečně prodat.“ Upravil si rukou vlasy, které mu spadly do očí.

„Jo, super nápad. Až si vybalím a rozkoukám se, vrhnu se na to.“ Hodil jsem tašku s věcmi na postel a otočil se k němu zády.

„Dobře. Tak já už půjdu.“

Zůstal jsem na místě a zaslechl, jak zaklaply dveře.

Zhluboka jsem vydechl, jako bych doteď zadržoval dech. Musel jsem si sednout na okraj postele. Složil jsem hlavu do dlaní a zavřel oči.

Už nikdy se tam nechci vrátit.

Kapitola 3

Klára

Budík mi zazvonil přesně v šest třicet. Jako každý jiný pracovní den.

V klidu jsem si udělala čaj, nasnídala se a po splnění všech ranních povinností jsem se vydala cestou do vysoké budovy na vzdálenějším okraji města, kde jsem pracovala. Pokaždé jsem se kousek prošla pěšky a zbytek jela městskou hromadnou dopravou.

Mou prací byla evidence došlých faktur a finanční controlling. Takže jsem část doby zaváděla faktury do systému a zbytek dne jsem většinou připravovala finanční porovnání. Byly samozřejmě dny, které jsem celé strávila nad vyhodnocováním projektů, ale vyskytly se i takové, ve kterých jsem zase seděla jen nad nekonečným balíkem došlých faktur a ťukala jedno číslo za druhým. Ať tak, či onak, každý pracovní den jsem si v osm hodin ráno sedla za svůj stůl a celých osm a půl hodiny se téměř, s výjimkou rychlého oběda a dopolední kávy, nehnula z místa.

Vešla jsem do své kanceláře, kterou jsem měla sama pro sebe. Byla to malá místnost, do níž se vešel jen velký stůl se židlí, věšák, komoda na šanony a menší skříň. Okno přímo proti dveřím představovalo jediný zdroj denního světla.

Pověsila jsem si bundu na věšák, kabelku schovala do skříně a s mobilem a sluchátky šla ke stolu, na kterém jsem měla dvě obrazovky a klávesnici s myší. Ale i tak byl před nimi dostatek místa na hromádky smluv, faktur a různých podkladů, které bych mohla potřebovat pro svoji práci.

Nicméně tentokrát na klávesnici ležela bílá obálka nadepsaná mým jménem. Netušila jsem, co by to mohlo být. S naprostým klidem jsem ji vzala do ruky a otevřela.

Milá Kláro Kadlecová,

děkujeme za tvoji obětavou práci, již pro nás odvádíš už celých osm let.

Jsme si vědomi toho, že bez tvého úsilí by naše společnost o mnohé přišla.

Proto od nás přijmi malý dáreček v podobě poukázky, kterou nalezneš ve stejné obálce.

Těšíme se na další spolupráci.

Tvoji kolegové

A pod tímto vytištěným textem bylo asi dvacet podpisů.

Podívala jsem se k otevřeným dveřím na chodbu, která zela prázdnotou. Než aby přišli osobně, jak se to většinou dělávalo, raději mi dali blahopřání na klávesnici.

Podobných děkování či přání k narozeninám jsem se osobně neúčastnila. Ale pokaždé jsem o nich věděla. Stála jsem vždy ve dveřích a dívala se, jak každý ze zaměstnanců podával jednomu vyvolenému ruku a přál mu jen to dobré. Když se pak přešlo k neformální zábavě, tedy jakmile se všichni společně začali něčemu smát a poté se rovnou odebrali na nějaké menší pohoštění a kávu do kuchyňky, já už jsem odcházela zpět na své místo a pokračovala v práci.

Důvod, proč jsem s nimi nikdy nešla, byl prostý. Neměla jsem tu moc přátel. Za těch osm let, co jsem tady pracovala, jsem zde získala jen pár známých, se kterými jsme si chvilku popovídali, když jsme se potkali náhodou u dopolední kávy nebo při ohřívání oběda.

Zaměřila jsem se zpátky na obálku a vyndala poukázku.

Dárkový poukaz v hodnotě 1500,-
na výběr oblečení v obchodě KO Sport.

Potichu jsem se uchechtla.

A tímto dárkem se to jen potvrzovalo. Kdybych tady měla alespoň jednoho dobrého přítele, věděl by, že toto není dárek pro mě. Nerada jsem si kupovala nové hadříky, a už vůbec ne sportovní. Nerada jsem na sebe upozorňovala. Cítila jsem se nejlépe v pohodlném oblečení. Většinou to byly kalhoty, nějaké triko a mikina. Nic zářivého ani světlého. Spíš tmavší barvy, které mi pomohly se skrýt. Nebyla jsem ten typ holky, která by každý den plánovala a skládala kousky z narvané skříně, aby se jí k sobě hodily. Nebyla jsem prostě taková. Jediné, co jsem si neodpustila, bylo pár kousků oblečení v červené barvě. Tu jsem milovala, ale neodvažovala jsem se ji tolik nosit. Měla jsem jednu červenou mikinu, bundu a šálu. Jinak vše ostatní v tmavších barvách.

Byla jsem v tomhle asi jiná. Nebo spíš svá.

Zbožňovala jsem knížky. To byl můj svět. Za každou výplatu jsem si pokaždé nějakou koupila a ukládala je ve své ložnici vyskládané v komíncích u volné stěny. Měla jsem sice knihovnu, ale menší a beznadějně zaplněnou. A já stále objevovala nové a nové knihy, nádherné obálky a překrásné příběhy, které jsem si musela koupit. Nikdy jsem nezvládla přečíst všechny, jež jsem si pořídila. Nepřečtené knihy se mi hromadily, ale přesto jsem si nikdy neodpustila další nákup. Nelitovala jsem toho. Užívala jsem si všechny ty dny, kdy jsem si uvařila velký hrnek zeleného čaje s citronem, upekla oblíbené sušenky a zachumlaná do chundelaté deky si četla další příběh o pravé lásce. O tom, jak se dva neznámí lidé našli, poznali a zamilovali se. A i přes překážky, co jim osud do cesty poslal, spolu zůstali až do smrti.

Takže kdyby mi místo voucheru na oblečení, který stejně nevyužiji, věnovali poukaz do knihkupectví nebo mi prostě jen poděkovali, udělali by mi určitě větší radost.

Vložila jsem vše zpátky do obálky, odsunula ji na okraj stolu a zapnula počítač. Nepatrně jsem si vzdychla a upravila brýle za ušima. Pustila jsem si v telefonu seznam oblíbených písniček, dala jedno sluchátko do ucha a vrhla se do práce.

Kapitola 4

Ben

Ze spánku mě probudilo tiché zaklepání.

Otevřel jsem oči a zíral do stropu. Vnitřek hrudi se mi sevřel strachem a chvíli jsem nechápal, kde to jsem. Pak jsem si vzpomněl na předchozí den. Na vše, co se stalo. Odkud jsem odjel. Co jsem nechal za sebou. To, jak jsem došel do malé garáže, ve které jsem nechal před nástupem do vězení svou motorku, nasedl na ni a nedíval se napravo ani nalevo a vydal se co nejrychleji do Sančic za bráchou. A teď jsem byl tady.

Zaklepání se ozvalo znovu.

Sedl jsem si a řekl nahlas: „Ano?“

Dveře se pomalu otevřely na škvírku.

„Můžu dovnitř?“ ozvala se Sandra.

Její nejistý hlas mě pobavil a já neodolal, abych se nahlas nezasmál.

„Nemyslím si, že bys tady uviděla něco, cos ještě neviděla,“ odpověděl jsem, a když se mezera nezvětšovala, doplnil jsem: „Neblbni a pojď už dál.“

Než jsem spustil nohy z postele, bylo otevřeno dokořán a přímo proti mně stála moje švagrová.

Měl jsem na sobě jen trenky, ale vůbec jsem se před ní nestyděl. Samozřejmě nešlo o to, že bych s ní měl nějaký postranní úmysly. A to nemyslím proto, že by nebyla hezká. Naopak, o Sandru musel mít zájem každý chlap. Měla krátké hnědé vlasy a moc milý úsměv, který se snad nikdy neztrácel. Byla menší a roztomilá. Ale bral jsem ji jako rodinu. Cítil jsem se s ní jako se sestrou, kterou jsem nikdy neměl.

„To, že jsem už viděla nahého jednoho Hrubého, neznamená, že musím vidět i druhého.“ Usmála se na mě a natočila se do chodby. „Jestli už jsi vzhůru, tak jsem udělala snídani. Richard odjel do práce a já budu ráda, když nebudu jíst sama. Tak jsem myslela…“ Nedopověděla, jen ukázala směrem za sebe.

Vstal jsem z postele a hodil na sebe triko, které bylo pohozené na zemi hned u postele.

„Jasně. Moc rád se s tebou nasnídám. Za chvíli jsem tam. Mám hlad jako vlk.“

„Tak to je fajn.“ S radostí v očích se na mě usmála a odešla.

Dooblékl jsem se, cestou se zastavil v koupelně a pak šel rovnou za Sandrou do kuchyně k jídelnímu stolu.

Jakmile jsem vstoupil, ucítil jsem sladkou vůni. A nemýlil jsem se. Na stole ležely čerstvě usmažené lívance, marmeláda a šlehačka.

„No páni. To jsem nečekal.“ Zastavil jsem se a jen se díval před sebe na snídani.

„Máš doufám rád lívance. Chtěla jsem uvařit něco dobrého. Po tom všem. Aby sis pochutnal.“ Sandra stála u stolu a dívala se na vše, co připravila.

Došel jsem k ní a objal ji.

„Moc děkuju. Nevím, co říct,“ zašeptal jsem jí do vlasů.

„To je to nejmenší, Bene. Vždyť jsi rodina.“ Objetí mi oplatila.

Měl jsem co dělat, abych zaplašil slzy, které se mi v tu chvíli draly do očí. Takže jsem musel párkrát zamrkat a až pak jsem ji pustil z objetí.

„Tak se do toho pojďme pustit. Vypadá to báječně.“ Usmál jsem se na ni, posadil se ke stolu a rovnou jsem si vzal na talíř dva lívance.

Sandra si sedla proti mně a začali jsme si v tichu vychutnávat snídani.

* * *

Najedl jsem se jako už dlouho ne. Až mě břicho bolelo. Ale stálo to za to.

Opřel jsem se dozadu na židli a spokojeně oddychoval.

„Teda, švagrová, to bylo luxusní.“ Hladil jsem se po nacpaném břiše.

„Jsem ráda, že ti chutnalo. Líbí se mi, když mám pro koho vařit.“ Bylo na ní vidět, že i ona je spokojená.

„To se můj bratr musí tetelit blahem. Se divím, že ještě nemá přes sto kilo.“ Zasmál jsem se, ale Sandra se ke mně nepřidala. Sklopila pohled a neřekla ani slovo.

„Hej, hej. Co se děje?“ Napřímil jsem se, položil obě ruce na stůl a podíval se na ni.

„Nic.“ Ale očima pořád propichovala vzor legín, které měla na sobě.

„Víš, že mně můžeš říct všechno, že jo?“

Zvedla ke mně pohled a v očích se jí leskly slzy, ale ani tentokrát neřekla nic. Jen mi položila svou dlaň na ruku, stiskla ji a souhlasně zakývala hlavou.

Pak se z ničeho nic zvedla a šla uklízet nádobí.

Bylo jasné, že to nechce řešit, a já ji do toho nechtěl tlačit.

„Půjdu se podívat na dům po babče s dědou. Včera mi to dal Richard za úkol. Nevíš náhodou, kde jsou klíče?“

„Jo, jsou hned u dveří na věšáku. Myslím, že je u nich cedulka.“ Ani nezvedla oči a dál se věnovala nádobí.

„Dobře. Tak já na chvíli zmizím, jo?“ Čekal jsem na odpověď. „Jsi teda v pohodě?“ Neodpověděla, ale aspoň opět pokývla hlavou na souhlas.

Zvedl jsem se, pohladil ji po zádech a odešel ven.

Namířil jsem si to rovnou k domu. Už to bylo hromadu let, kdy jsem tam šel naposled, ale cestu jsem nezapomněl. Ani jednou jsem nezaváhal. Musel jsem jako pokaždé dvakrát odbočit z hlavní cesty doprava a jednou prudce doleva, abych se dostal ke známému baráku. Nikoho jsem dnes nepotkal, ale viděl jsem dost záclon v oknech, které se pohnuly, když jsem šel okolo. Takže báby z vesnice budou mít zase o čem povídat.

Vzal jsem za kliku branky. Kladla odpor jako pokaždé, když jsme tam chodívali. Ale znal jsem na to fígl, který jsem se naučil už jako malý kluk, takže jsem nakonec otevřel úplně s přehledem.

Pozemek obehnaný dřevěným plotem byl zarostlý trávou, až mi dalo celkem zabrat v pohodě projít.

Opatrně jsem vyšlapal cestičku k terase a pokračoval k hlavním dveřím.

Vylovil jsem z kapsy klíče a otevřel hlavní dveře. I ony kladly trochu odpor, a tak první věc, kterou jsem si pro sebe poznamenal, bylo promazat panty.

Hned za nimi na mě dýchly vzpomínky. Jak jsem tam chodíval, když jsem byl malý. Jak jsme si vedle v pokoji hráli s bráchou. Každé prázdniny jsme v domě i kolem něj vyváděli skopičiny. A těch hloupostí! Nehorázně moc.

Pousmál jsem se.

Prošel jsem pomalu všemi místnostmi. Zdály se v pořádku. Nikde jsem nenašel žádný velký problém, který by se musel řešit hned. Což bylo fajn. Nemusel jsem toho moc opravovat. Všude ležel jen prach a to ničemu nevadilo.

Bylo to příjemné zjištění. Proto jsem se rozhodl to celé urychlit.

V kuchyni byl malý chatrný stůl a na něm zaprášený velký sešit a tužka s propiskou. Ani bych nechtěl hádat, jak tu ležely dlouho. Na zemi se povalovala složená krabice.

Foukl jsem na stůl, abych ho zbavil nánosu prachu. Tužka se začala kutálet, až spadla na zem. Nevšímal jsem si jí, sebral jsem ze země krabici, odtrhl přední část a na celou její šířku jsem propiskou napsal:

NA PRODEJ

Neřešil jsem, jak je to napsané nebo na čem. Tušil jsem, že než přijde opravdový zájemce, pár měsíců to potrvá. Takže jsem měl dostatek času předělat nejen ten nápis, ale dát do pořádku barák i celý pozemek. Ale pro teď, aby bylo vidět, že jsem něco udělal, jsem vzal odtržený karton do ruky a vyšel z domu. Zamknul jsem dveře.

Otočil jsem se a kochal se na terase výhledem. Vzpomněl jsem si u toho na svého dědu. Jednoho dne mi právě na tomto místě položil ruku na rameno, podíval se mi do očí a řekl, že jsem hodný kluk. Jenom si musím odžít to, co mám, a pak teprve pochopím, že je čas začít žít jinak. Byl jsem puberťák a poslouchal jsem ho na půl ucha. Nevím, zda měl pravdu nebo ne. Ale měl jsem ho moc rád. I babičku. Ani jeden nade mnou nezlomil hůl. Nikdy.

Došel jsem k vrátkům, zavřel je a zvenku jsem nabodl na dřevěnou laťku popsaný karton.

Poodstoupil jsem, zkontroloval ta dvě napsaná slova a ještě jednou se podíval na dům.

Až sem půjdu příště uklízet nebo něco opravovat, vytisknu papír o prodeji na počítači. Bude to hned vypadat líp. Pro teď to bude muset stačit takto.

Kapitola 5

Klára

Další měsíc uplynul jako voda a já už se těšila na pravidelnou návštěvu k babičce.

Za oknem se poklesem teploty začal projevovat začátek zimy, ale přesto jsem si ještě dnes vzala svou oblíbenou podzimní červenou bundu. Aby mi nebyla zima, měla jsem pod ní teplejší svetr. Sbalila jsem novou romantickou knížku do batůžku a šla na autobus.

Ani tentokrát jsem cestou nezapomněla na bílé gerbery. Věděla jsem, že už není počasí na řezané květiny. Přesto jsem je každý měsíc kupovala a nikdy nezapomněla.

Cesta autobusem uběhla poměrně rychle. Když jsem šla ke hřbitovu, byla jsem tak natěšená, že zase budu chvilku s babičkou, že jsem ani nevnímala, kudy jdu. Neměla jsem strach, že bych se ztratila. Vesnička byla malá a přehledná.

Babička pro mě byla celých sedmnáct let jedinou osobou, kterou jsem měla. Jen s ní jsem si mohla popovídat a svěřovat se. A nic se nezměnilo ani po těch třech letech, když už tu nebyla. Stále jsem se nemohla dočkat, až uplyne měsíc a strávím nějaký čas jen s ní. I když jsem ji už nemohla vidět ani s ní mluvit, věřila jsem, že ona mě vždy slyší, dívá se na mě seshora a dává na mě pozor.

Užívala jsem si pohled na trochu promrzlou krajinu. Nikde nic nekvetlo, nic se nezelenalo, začínalo období zimy. Sníh sice ještě nepadal, ale ve vzduchu už byl cítit. Nadechla jsem se a vydechla obláček páry. Usmála jsem se.

Kousek před hřbitovem jsem si všimla tří vysokých opadaných lip. Došlo mi, že se jedná o cestu, kterou jsem si moc často nevybírala. Snad jen když bylo ošklivé počasí, velké šero či tma. Nelíbilo se mi totiž, že je místy dost zarostlá a není z ní tak vidět téměř vůbec nic kolem. Nebo alespoň většinu cesty ne. Jednalo se o rovnou stezku, která vedla přímo k zastávce. Pár metrů před sebou jsem najednou uviděla menší domeček. Bílá omítka, tmavě hnědé dřevěné okenice a vepředu terasa po celé šířce domku, ve stejné barvě s okny. Tráva u něj vyrostla téměř do metrové výšky a bylo poznat, že se nikdo o pozemek ani dům dlouho nestaral. Nemohla jsem uvěřit vlastním očím. Přesně o takovém domku jsme si s babičkou povídaly.

Jakmile jsem procházela kolem něj, na plotě jsem uviděla ručně napsanou, no dobře, spíš ručně naškrábanou, ceduli NA PRODEJ.

Cože???

Pokračovala jsem za babičkou a nemohla pustit z hlavy ten kontrast světle hnědé a tmavě modré a hlavně to, že baráček vypadal přesně jako z našeho snu.

Stál nedaleko od hřbitova, kousek od babičky a místa mých častých návštěv.

Jak je možné, že jsem si ho nikdy předtím nevšimla? Touto cestičkou jsem už párkrát šla. Ale nevybavuji si, že bych ho někdy předtím zaregistrovala. Dnes téměř zářil, jako by mě lákal, abych šla blíž. Nebo možná ten nápis na vrátkách ho více zviditelnil a já se konečně dívala tím správným směrem.

U babiččina hrobu jsem opět vyměnila staré květiny za nové a také očistila veškerý nepořádek, který na hrob nafoukal vítr od mé poslední návštěvy.

„Babičko, viděla jsi tu ceduli?“ Zastavila jsem se v úklidu a zadívala na fotografii.

„Víš, že je to úplně stejný domeček, který jsme si spolu vysnily?“ Podívala jsem se směrem k domku na prodej.

„Přiznej se. Ty o tom víš. A chceš mě popostrčit, viď? Tys tohle udělala schválně,“ zaměřila jsem se zpátky na portrét.

„I ty jedna,“ trochu jsem se pousmála.

Naposledy jsem obhlédla celý povrch hrobu, zadívala jsem se ještě jednou na fotografii a řekla: „Moc ráda tady s tebou trávím čas, babičko, ale dnes už půjdu. A ty opatruj naše sny. Třeba je jeden z nich na dosah.“ Zastrčila jsem si pramínek vlasů za ucho, otočila se a odešla.

Nazpátek jsem se vracela stejnou cestičkou, jakou jsem šla od autobusu. Když jsem byla blízko domku, který jsem nemohla pustit z hlavy, zabočila jsem a šla k němu blíž.

Už od cesty bylo vidět, že by okenice potřebovaly natřít. Možná i trochu poopravit. Dveřím by také neuškodila nová vrstva barvy. Ale naopak střecha vypadala v pořádku. Okna také. Ani omítka nebyla v nijak špatném stavu. Nic se nedrolilo, nebortilo ani neopadávalo.

Udělala jsem pár kroků blíž k plotu, kde jsem se opřela o branku oběma rukama a nakukovala na pozemek.

Prostor před domkem byl hezky velký. Byl sice hodně zarostlý, tráva byla vysoká k pasu, ale prostředkem vedla prošlapaná cestička přímo ke schodišti na terasu a hlavním dveřím. Když jsem se zaměřila víc na přerostlou trávu a na prostor uprostřed zahrady, ze země tam vykukovaly části rámů záhonů.

To je super!

Byla jsem tak zabraná do odhalování záhonků a ostatního před sebou, že jsem si nevšimla, že se otevřely dveře.

* * *

„Áááá, Karkulka,“ uslyšela jsem od hlavních dveří.

Polekaně jsem vzhlédla a zastavila se pohledem na osobě mezi dveřmi.

„Kampak máš namířeno, Karkulko?“ Motorkář, kterého jsem tady v Sančicích potkala naposledy, pustil horní trám dveří a pomalým krokem vyšel na zápraží.

Otáčela jsem hlavou zmateně doleva, doprava i za sebe. Jako bych se chtěla ujistit, že opravdu mluví na mě.

„Já…,“ koktala jsem.

„Máš zájem o tenhle barák? Chceš se kouknout dovnitř?“ Šel k brance a tedy i ke mně.

Ustoupila jsem o dva kroky dozadu a nezmohla se na jediné slovo.

„Neboj se, já tě nesním.“ Pozvedl nohou branku a silně zatlačil, aby ji otevřel.

„Já… Viděla jsem, že je na prodej. Jen jsem se chtěla podívat přes plot,“ promluvila jsem k němu konečně slabým hlasem.

„Tak jdeš se podívat?“ Ustoupil na stranu a natáhl ruku směrem k domu, aby mě pozval dál.

Sklopila jsem zrak a nesměle vykročila vpřed.

„Moc ráda. Děkuji.“

Prošla jsem brankou a pomalu kráčela vyšlapanou cestičkou přímo ke schodům na terasu.

„Bude tu potřeba pořádně máknout. Jak vidíš, všechno venku je v hrozným stavu,“ mluvil na mě, když mě následoval. Pak jsem se otočila před schody na terasu čelem do zahrady.

„Ty jsou, prosím, ovocné?“ Nemohla jsem se nezeptat, jakmile jsem zahlédla vpravo vedle domu pár stromů.

„Jo, jsou tam jabka a hrušky. Možná tam bude i švestka. Teda, jestli se nepokácela. To už fakt nevim. Ale možná by to mohl vědět brácha.“ Podíval se stejným směrem a jednou rukou se podrbal na hlavě.

„Dobře.“ Odvrátila jsem se a zapátrala pohledem po zahradě, až jsem se zastavila u polorozpadlé chatky na nářadí.

„Můžeme se ještě podívat tam do té kůlny, prosím?“ ukázala jsem směrem vlevo, hned u plotu.

„Klíďo, pojď.“ Tentokrát šel ten muž první, aby prošlapal cestu a otevřel dveře.

„Jak vidíš, i nějaké nářadí tady zbylo.“ Poodstoupil, abych se mohla podívat.

„A to prodáváte všechno? Dohromady?“ Zvedla jsem k němu pohled a ukázala nejen na obsah kůlničky, ale i na stromy za ní.

Motorkář překřížil ruce na prsou, čímž se mu zvýraznily svaly na rukou, a snažil se naoko působit uraženě.

„Tak za prvý. Já jsem Ben. Nejsem zase tak moc starej, abys mi musela vykat. A za druhý. Jo, všechno, co tady je. Komplet.“

„Dobře. Děkuji. Promiň. Klára.“ Stydlivě jsem se na něj usmála.

Spustil ruce, zatvářil se uličnicky a popošel ke mně o krok blíž.

Trochu jsem se polekala. Zkameněla jsem na místě a nebyla schopna pohybu.

Přiblížil se ke mně ještě o kousek, až mezi námi zbýval pouhý jeden krok.

Zahleděl se mi do očí a pronesl: „Byl jsem blízko. Klárko. Karkulko. Obě jména jsou od K.“

Naklonil se k mé tváři a nespouštěl ze mě pohled. Postřehla jsem pohyb jeho ramena a čekala dotyk na svém těle. Ten však nepřišel. Sáhl na kliku kůlny za mnou, a já slyšela, jak zavřel dveře.

Ve tváři se mu jeden koutek rtů stočil nahoru a zůstal mu rošťácký výraz, když na mě mrkl.

„Půjdeš se teď teda podívat dovnitř?“ Otočil se a odcházel k hlavním dveřím, aniž by věděl, zda ho následuji.

Chvíli jsem se za ním dívala, dokud mi ztuhlost z těla nezmizela. Pak jsem se vydala vyšlapanou cestou zpět.

Vystoupali jsme tři schody vedoucí na terasu. Po pár krocích jsme stáli u hlavních dveří.

Vše tady někdo vytvořil jen ze dřeva. Terasu, trámy, okna i dveře. Byla to pastva pro oči. Poznala jsem na první pohled, že si s tím vším dal ten neznámý hodně práce.

Ben otevřel dveře a ustoupil, abych mohla vejít první.

Všude byl prach. Na obrázcích, na stěnách a na podlaze.

To mě nemohlo odradit.

Vkročila jsem dovnitř, do malé místnosti, která sloužila jako šatna. U zdi stál starý botník na několik párů bot a židlička pro pomoc při obouvání. Vypadala však tak chatrně, že bych se rozhodně neodhodlala ji použít. Na stěně za botníkem viselo pár háčků na kabáty.

Odtud vedly jedny dveře vlevo a jedny rovně.

Vydala jsem se doleva, kde jsem objevila velkou místnost. Prostornou a prázdnou. Koberec, který ležel uprostřed, už také pamatoval mnoho. Stěny byly hladké a na nich slabě vykukovala poslední výmalba. Trsy květin malované starým válečkem. Celou místnost rozzářila světle oranžovou barvou drobná kvítka. Zvedla jsem k nim ruku a dotkla se povrchu stěny prsty. Nemohla jsem se na ně vynadívat.

„To je nádhera,“ zašeptala jsem proti nim.

„Jo, můj děda to zbožňoval. Všelijaký válečky s různejma motivama. Myslím, že ve sklepě je jich ještě celá krabice.“

„Tvůj děda?“ Otočila jsem se na něj a čekala na odpověď.

„Je to barák po mém dědovi a babče. Už dlouho nežijou, ale nikdo neměl čas řešit prodej. A já mám teďka jaksi trochu volno, tak jsem se do toho pustil.“ Podíval se po místnosti k dalším dveřím.

Druhé dveře byly ve stejné stěně jako ty, do nichž jsem sem vešla, jen asi o dva metry vzdálené.

Kráčela jsem pomalu za Benem. Dostali jsme se do úzké, ale delší chodbičky.

Působila stejně jako šatna hned u dveří. Zaprášená, ale přesto útulná.

Vpravo se nacházela menší místnost.

Tady by byla hezká ložnice.

Na zemi jsem uviděla ve starém špinavém koberci ještě patrné čtyři otlačeniny malých obdélníčků. Asi jsem dostala stejný nápad jako předchozí majitelé. Tedy vlastně Benovi prarodiče. I oni tam museli mít ložnici. Když jsem vešla, hned jsem si v duchu říkala, kde by mohla stát skříň a že postel by se mohla dát k protější stěně.

Usmála jsem se nad tou představou.

Vedle ložnice byla koupelna spojená s WC. Poslední dveře v řadě předchozí majitel musel zamknout, ale Ben mi řekl, že vedou do sklepa. Ty jsme jen přešli a vstoupili do dveří přímo naproti koupelně, do kuchyně s obývákem.

„Mně se to moc líbí i tak,“ poznamenala jsem mu do zad, když jsem ho následovala k východu.

Přece tu nebudu brečet.