Přeložila Jana Jašová

NOT IN LOVE

Copyright © 2024 by Ali Hazelwood

All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form.

This edition published by arrangement with Berkley, an imprint of Penguin Publishing Group, a division of Penguin Random House LLC.

Translation © Jana Jašová, 2025

ISBN 978-80-249-5677-0

Obsah

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

EPILOG

Poděkování

Jen. Někdy si říkám, co bych si bez tebe počala, a ta představa mě pořádně vyděsí.

P. S. Bílá čokoláda je vlastně dobrá.

P. P. S. Až to budeš číst, dej Stelle piškotek od tety Ali.

Milí čtenáři!

Chci vás jen krátce upozornit, že Tohle není láska je trochu jiná knížka než ty, které jsem vydala v minulosti. Rue a Eli se museli vyrovnávat – a pořád musí – s důsledky problémů, jako je žal, téma hladovění a zanedbávání péče. Snaží se o navázání vztahu, jenže kromě fyzické stránky vlastně nevědí, jak na to. Výsledek je asi o něco míň rom-com a o něco víc erotická romance.

Nicméně i příběh Rue a Eliho má svůj šťastný konec! Kromě něj ale obsahuje taky vážná témata, a tak vás chci radši varovat předem, abyste věděli, co máte čekat.

Vaše

Ali

1

CELKEM SNADNÉ

RUE

„Dámy, tohle je upřímná, ne řečnická otázka: jak vy dvě dokážete přežít v reálným světě?“

Zadívala jsem se na Nyotin přezíravý výraz a v tom mém se zrcadlil jedinečný typ ponížení vyvolaného otázkou mladší sestry vaší nejlepší kámošky (osoby, jíž byl opakovaně zamítán vstup do stromového domku na zahradě; která si na Vánoce 2009 veřejně strčila do pusy šušeň; a která byla jen pár měsíců nato přistižena, jak si v šatně zkouší francouzáka na mandarince), zpochybňující vaši schopnost produktivní existence.

Na druhou stranu jsme s Tishou o celé tři roky starší než Nyota, a tudíž jsme si vypěstovaly očividně pomýlený komplex nadřazenosti. Teď když je malé Nyotě čtyřiadvacet, absolvovala právnickou fakultu coby premiantka a je z ní čerstvá právní expertka na bankroty, která si za hodinu počítá víc, než je má tragicky vysoká roční pojistka auta, už jsme moudřejší. Za účelem sypání soli do rány ji sleduju na instagramu, díky čemuž vím, že zvedne na benchi víc, než kolik sama váží, vypadá úžasně dokonce i v jednodílných plavkách a pravidelně peče focacciu s rozmarýnem a cibulí.

A aby mi Nyota dala pocítit svou mocenskou převahu (brilantnost toho tahu mě nenechá v noci spát), ona mě nikdy sledovat nezačala.

Dala jsem přednost upřímnosti nad hrdostí: „Vždyť nás znáš.“ S Tishou jsme se mačkaly v mé miniaturní kanceláři v Klineu a volaly si přes facetime s někým, kdo se nejspíš nikdy neobtěžoval uložit si naše telefonní čísla. Takže důstojnost byla naší poslední starostí. „Protloukáme se, jak se dá.“

„Můžeš nám odpovědět na to, na co jsme se ptaly?“ vyjela na ni Tisha. I pro mě to bylo ponižující, ale co teprve pro ni. Nyota je koneckonců její sestra.

„To jako vážně? Voláte mi uprostřed pracovní doby, abyste se mě zeptaly, co je odkup půjčky? To si to nemůžete vygooglit?“

„Vygooglily jsme si to,“ přiznala jsem a vynechala informaci, že jsme do vyhledávání připojily požadavek zjednodušeně. I tak ale… „Takže podstatu asi chápeme.“

„Super, šikulky. Takže teď zavěsím a uvidíme se na Díkůvzdání –“

„Jenže,“ skočila jsem jí do řeči. Byl konec května. „Z reakcí jiných zaměstnanců Klineu to vypadá, že jsme možná plně nepochopily důsledky odkupu půjčky.“ Můj práh vnímání podezřelých okolností je hodně vysoko. Dokázala jsem ignorovat, že personalistka brouzdá po stránkách monster.com s nabídkou pracovních pozic. Přehlížela jsem chemiky, kteří do mě na chodbách náhodou vrazili a vzápětí s nezřetelnými citoslovci prchali pryč. I prázdný pohled svého obvykle diktátorského šéfa Matta, když jsem ho zašla informovat, že zpráva, na kterou čeká, mi zabere ještě nejmíň tři hodiny. Když jsem ale z lahve na pití zalévala kytku v květináči, která přežívala v kuchyňce pro zaměstnance déle, než jsem tady pracovala já, vpadla dovnitř plačící laborantka a navrhla mi: Měla byste si vzít Christofern domů, doktorko Siebertová. Přece kvůli tomu, co se má stát s Klinem, nemusí umřít!

Neměla jsem ponětí, co se děje. Věděla jsem jen, že svou práci v Klineu miluju, že nejdůležitější projekt mého života je v rozhodující fázi a že jsem příliš společensky neobratná na to, abych si dokázala rychle zvyknout na jiné místo. A dnešní plánovaná akce nevěstila nic dobrého. „Za čtvrt hodiny máme schůzi,“ vysvětlila jsem Nyotě, „a potřebujeme tam jít s trochu lepší představou toho, co je –“

„Ny, přestaň dělat kůžičky a prostě to na nás vybal, jako by nám bylo pět!“ nařídila sestře Tisha.

„Vy dvě jste doktorky,“ připomněla nám Nyota – a ne, nebyl to kompliment.

„Hele, Ny, teď mě dobře poslouchej, protože z tohohle ti vybuchne hlava a my to budeme muset nahlásit v OSN a možná nás postaví před soud v Haagu: na postgraduálním oboru chemická technologie se nevyučují předměty jako ‚Komanditní společnosti a odkup půjček‘. Vím, že je to šokující, a NATO to zřejmě bude chtít řešit vojenskou silou –“

„Brzdi, Tish. Když ode mě něco chceš, nemůžeš na mě štěkat. Rue, jak ses o tom odkupu půjčky dozvěděla?“

„Florence nám poslala hromadný e-mail,“ odpověděla jsem. „Dneska ráno.“

„Florence je ředitelka Klineu?“

„Jo.“ Připadalo mi to moc stručné, a tak jsem dodala: „A zakladatelka.“ Pořád to nebylo vyčerpávající, ale jsou okolnosti, kdy se nadšená chvála hodí, a tahle k nim nepatřila.

„A stálo v něm, která společnost vaši půjčku koupila?“

Proletěla jsem očima obsah e-mailu. „Harkness Group.“

„Hm, to mi něco říká.“ Nyota něco v rychlosti vyťukala na klávesnici a za jejími zády se zatřpytilo panorama newyorských mrakodrapů. Její kancelář byla ve vyšším patře jednoho z nich – tisíce kilometrů a celý vesmír daleko od severního Austinu. Stejně jako my s Tishou se chtěla dostat pryč z Texasu. Na rozdíl od nás se do něj už nevrátila. „Jo aha, to jsou tihle,“ pronesla po chvíli, kdy jsme ji viděly mžourat do monitoru.

„Odkud je znáš?“ zeptala se Tisha. „Jsou slavný, nebo co?“

„Je to investiční firma, ne klučičí kapela. Ale v technologických kruzích jsou dost známí.“ Kousla se do rtu. Její výraz byl najednou pravým opakem uklidňujícího a cítila jsem, jak se Tisha vedle mě napjala.

„Tohle není poprvé, co se něco takovýho stalo,“ ozvala jsem se ve snaze nepropadat panice. Doktorát jsem na Texaské univerzitě obhájila loni, ale pro Florence Klineovou jsem pracovala už během postgraduálu. Takže tohle nebyla žádná novinka. „K otřesům v managementu a problémům s investory dochází každou chvíli. A vždycky se to urovná.“

„Tím si tentokrát nebuď tak jistá, Rue. Harkness je komanditní společnost.“

„Pořád nevíme, co to znamená,“ vyjela na ni Tisha.

„Jak jsem vám chtěla vysvětlit, komanditní společnosti jsou… skupiny lidí, co mají spousty a spousty peněz a taky volnýho času. A místo aby v těch hromadách svých těžce vydělaných peněz plavali jako strýček Skrblík, nebo aby si je nechávali na spořicích účtech jako vy dvě –“

„Nevím, jak jsi přišla na to, že já mám nějaký úspory,“ zamumlala Tisha.

„– využívají je k nákupu jiných firem.“

„A tihle koupili Kline?“ zeptala jsem se.

„Ne. Kline není veřejně obchodovatelný – nemůžeš si koupit jeho akcie. Ale v době založení potřeboval peníze na rozvoj výzkumu… ravioli? Nebo co to tam u vás děláte?“

„Jídelních nanotechnologií.“

„Jasně. Předstírejme, že to něco znamená. Každopádně když Florence založila Kline, musela si vzít velkou půjčku. A ten někdo, komu dluží, se rozhodl tu půjčku prodat Harknessu.“

„Takže teď Kline dluží peníze Harknessu?“

„Přesně. Vidíš, Rue, já věděla, že ty nejsi tak úplně marná. Na rozdíl od mé sestry, která se nikdy…“ Nyotin hlas se pomalu vytratil, zatímco se mračila do počítače.

„Co je?“ vyjekla polekaně Tisha. Nyota nepatří k lidem, co se jen tak odmlčí uprostřed urážky. „Co se stalo?“

„Nic, jen si tady čtu o Harknessu. Respektovaná firma, která se soustřeďuje na středně velký technologický startupy. Myslím, že u nich dělá i pár vědců… Získávají slibný společnosti, nabídnou jim kapitál a podporu při jejich růstu a pak je se ziskem prodají. Nákupy půjček jdou trochu mimo jejich modus operandi.“

Tishiny prsty se sevřely kolem mého stehna a já jí zakryla ruku dlaní. Fyzická útěcha do mého repertoáru obvykle nepatří, ale udělat výjimku kvůli Tishe mi nevadí. „Takže bude stačit, když Florence splatí Harknessu půjčku, a oni budou zase mimo hru?“ zeptala jsem se. Připadalo mi to celkem snadné. Proč stahovat kalhoty, když je nutnost prohledávání monster.com ještě daleko.

„Ehm… možná v tom světě za duhou, kde žiješ. Užívej si své skotačení s jednorožci, Rue, ale zapomeň na to. Takový peníze Florence ani náhodou nemá.“

Tishin stisk zesílil. „A co to znamená prakticky, Ny? Že převezmou kontrolu nad firmou?“

„Možná. To záleží na tom, jak zní smlouva o půjčce.“

Zavrtěla jsem hlavou. „To by jim Florence nikdy nedovolila.“

„Možná Florence nemá na vybranou.“ Nyotin hlas náhle zvlídněl a ze všech věcí právě tohle způsobilo, že mi v břiše začal doopravdy hlodat strach. „Podle znění smlouvy je možné, že Harkness získá právo dosadit novýho výkonnýho ředitele a významně zasahovat do každodenního fungování firmy.“

Dotaz, co je to výkonný ředitel, by mě asi moc nepřiblížil k možnosti, že mě Nyota začne sledovat na instagramu, a tak jsem jen prohodila: „Tak jo, a co nejhoršího to může znamenat?“

„Buď si toho ani nemusíte všimnout. Anebo to bude důvod, proč byste si měly začít hledat novou práci. V tuhle chvíli se to nedá říct.“

Tishino zamumlání „kurva“ znělo spíš jako povzdech. Florence, pomyslela jsem si a v puse mi docela vyschlo. Kde je teď Florence? Jak na tom teď je? „Děkujeme, Nyoto,“ pronesla jsem zdvořile. „Moc jsi nám pomohla.“

„Zavolejte mi po tý dnešní schůzi – to budeme moudřejší.“ Bylo to od ní milé, to budeme. „Ale pro všechny případy nezaškodí naleštit si trochu životopis. Austin je bezva místo pro startupy. Mrkněte se online, poptejte se u svých nerdských kámošů, jestli o něčem nevědí. Teda jestli vy dvě kromě sebe ještě nějaký kámoše máte?“

„Já mám Bruce.“

„Bruce je kocour, Tish.“

„No a?“

Začaly se popichovat a já je přestala poslouchat. Pokusila jsem se odhadnout, jaká je pravděpodobnost, že bychom si s Tishou našly místo společně. Takové, kde by byl slušný plat a umožňovalo by nám vědecky bádat jako tohle. Florence mi dokonce dovolila –

Vtom se do mě zabodla děsivá myšlenka. „A co naše osobní projekty? Zaměstnanecký patenty?“

„Eh?“ Nyota naklonila hlavu ke straně. „Zaměstnanecký patenty? Na co jako?“

„V mým případě na bio-nanokompozitní materiál, který –“

„Vynech z toho ty vědecký ptákoviny.“

„Je to něco, co pomůže udržet potraviny čerstvější. Delší dobu.“

„Aha, chápu.“ Přikývla, její pohled trochu změkl a mě napadlo, co všechno ví. Věděla jsem, že by jí Tisha nikdy nevykládala nic o mé minulosti, ale Nyota je vnímavá a možná si toho všimla sama. Koneckonců jsem léta trávila každou volnou chvíli u nich doma, jen abych se nemusela vracet k nám. „To je tvůj projekt? Tvůj patent? Máš smlouvu o svým duševním vlastnictví týhle technologie?“

„Jo, ale jestli Kline změní majitele –“

„Pokud máš písemnou smlouvu, jsi v pohodě.“

Vzpomněla jsem si na ten e-mail od Florence. Dlouhá slova, malý font, elektronické podpisy. Zalila mě vlna ulehčení. Díky, Florence.

„Holky, snažte se moc nevyšilovat, jo? Běžte na tu schůzi, stejně už asi máte zpoždění. Zjistěte všechno, co se dá, a podejte hlášení. A pro lásku soudkyně Brown Jacksonové, aktualizujte si sívíčka. V tom psím salonu jsi pomáhala naposledy na základce, Tish.“

„Nelez na můj linkedin,“ zamumlala Tisha, ale ten vztyčený prostředníček už mířil na černou obrazovku. Opřela se o křeslo a spokojila se s dalším tlumeným „kurva“.

Zírala jsem před sebe a přikývla. „Jo, přesně.“

„Ani jedna z nás na tom není emocionálně tak dobře, aby mohla snášet pracovní nejistotu.“

„Ne.“

„Teda jako, budeme v pohodě, že jo. Děláme v technologiích. Jenom že…“

Znova jsem přikývla. V Klineu jsme byly spokojené. Spolu. S Florence.

Florence. „Včera večer mi Florence poslala zprávu,“ řekla jsem Tishe. „Ptala se, jestli nechci přijít k ní domů.“

Tisha se na mě otočila. „A napsala proč?“

Zavrtěla jsem hlavou. Cítila jsem se napůl v rozpacích, napůl provinile. Takhle ty se chováš k přátelům, Rue. „Odpověděla jsem jí, že už něco mám.“

„Co bys tak mohla – jejda, no jo. Tvůj čtvrtletní sex. Temná odbočka z osvětlený autostrády tvýho života. Panebože, proč jsme o tom chlapovi vůbec nemluvily?“

„O kterým?“

„To jako vážně? Poslalas mi fotku řidičáku nějakýho kluka, a pak se takhle zeptáš? To na mě snad ani nezkoušej.“

„Za pokus to stálo.“ Zvedla jsem se. Snažila jsem se nemyslet na jeho hluboké modré oči. Na profil řeckého reka, který mě nutil na něj pořád zírat. Na krátké hnědé kudrny, které byly rozcuchané tak akorát, aby nepůsobily úplně neupraveným dojmem. Jak se soustředěně díval přímo před sebe, když mě vezl domů, jako by se urputně snažil nepodívat mým směrem.

„Ozval se ti? Za předpokladu, že by ses dopustila nemyslitelnýho a –“ Tisha se dramaticky chytila za prsa a zalapala po dechu, „– dala mu svoje číslo?“

„Nekoukla jsem se na mobil.“ Ten byl teď pohřbený úplně na dně mého batohu, pod náhradní mikinou, lahví vody a štosem knih, které se měly do dvou dní vrátit do knihovny. A měla jsem v úmyslu ho tam nechat, aspoň tedy od chvíle, kdy jsem se přistihla, že se každých deset minut koukám, jestli mi nenapsal.

Když šlo o opačné pohlaví, zakládala jsem si na jisté odtažitosti.

„Měla jsem jít radši k Florence,“ prohlásila jsem a dole v břiše ucítila mravenčení pozdní lítosti.

„Blbost. Kdybych za tebe měla vybírat mezi šukáním a včasným varováním před tímhle blázincem, vybrala bych ti orgasmus. Takhle velkorysá já jsem.“ Tisha ztišila hlas, zatímco jsme spolu kráčely azurově modrými ultramoderními chodbami Klineu, teď plnými zaměstnanců, kteří stejně jako my mířili na otevřené prostranství v přízemí. Všichni se na Tishu usmívali – a na mě kývali, zdvořile, ale mnohem odměřeněji.

Kline začal jako malý technologický startup, ale rychle nabobtnal na firmu s několika sty zaměstnanci a já už ztrácela přehled o dalších a dalších nováčcích. A taky, můj projekt byl solitérní, takže jsem pro ostatní byla velkou neznámou. Ta vysoká, vážná, odtažitá dívka – ta, co se pořád drží s tou druhou dlouhánkou, s tou zábavnou a roztomilou, kterou mají všichni rádi. V Klineu se Tishina a moje oblíbenost lišila stejně diametrálně jako na základní škole. Naštěstí už jsem si zvykla na to moc nedbat.

„Bohužel na žádný orgasmus nedošlo.“

„Cože? Nevypadal, že bude v sexu až tak špatný!“

„Nevím, jaký je v sexu.“

Tisha se zamračila. „Nesešli jste se právě kvůli tomu?“

„Původně.“

„A?“

„Objevil se Vince.“

„Do prdele s Vincentem. Jak se – ne, nechci to vědět. Tak třeba příště?“

Škoda že se s nikým nikdy nesejdeš dvakrát, řekl mi a moje tělo se rozpálilo roztoužeností jeho hlasu.

„Nevím,“ zašeptala jsem popravdě a sama něco z toho roztoužení pořád cítila, zatímco jsme se s Tishou usazovaly na gauč v zadní části místnosti.

„Tady se člověk ani chvilku nenudí,“ ozval se zpěvavý hlas a polštář nalevo ode mě se zhoupl. Jay je náš oblíbený laborant. Nebo spíš Tishin oblíbenec, s nímž se rychle spřátelila, a protože já se nikdy nenacházím moc daleko od ní, tak nějak si mě do toho kamarádství přidali. Což je taky kompletní výčet mého společenského života. „Přísahám bohu,“ pokračoval Jay, „jestli nás všechny vyhodí, mně propadne vízum a budu se muset vrátit do Portugalska a Sana se se mnou rozejde –“

„Milujeme tvůj optimismus, zlato.“ Tisha se k němu přese mě s úsměvem naklonila. „My už jsme si udělaly rešeršní průzkum situace a můžeme ti povědět, co je to odkup půjčky.“

Jayovo levé obočí povyjelo vzhůru a rozpohybovalo jeho piercing. „Vy jste to předtím nevěděly?“

Tisha se rychle stáhla na svoje místo a schovala se za mnou. „No tak, no tak,“ poplácala jsem ji chlácholivě po noze. „Aspoň nikdy nepředstíráme, že jsme něco jinýho než ve skutečnosti.“

„Než blbky?“

„Očividně.“

Před davem se objevil vodopád zrzavých kudrn a uzel paniky v mé hrudi se rázem uvolnil. Florence. Brilantní, schopná Florence. Kline je ona. Ta za něj bude bojovat zuby nehty, nedovolí, aby ji o něj někdo připravil. Určitě ne nějací –

„Kdo jsou ti čtyři?“ zašeptala Tisha, když místnost náhle ztichla. Její pohled přejel z Florence na čtveřici za ní.

„Někdo z Harknessu?“ hádal Jay.

Čekala jsem ulízané vlasy, obleky a celý ten nechutný styl „nás od financí“. Lidi z Harknessu ale vypadali, že by v nějaké jiné časové rovině mohli klidně dělat v Klineu. Možná bylo jejich oblečení jen mocenským tahem, ale působili… normálně. Přístupně. Dlouhovlasá žena v džínech vypadala nenuceně a jako by měla radost z naší hojné účasti, stejně jako chlápek se širokými rameny, co stál až moc blízko ní. Dlouhán s dokonale upraveným plnovousem vedle něj se po nás rozhlížel trochu povýšeně, ale copak tohle zrovna já můžu odsuzovat? Už mockrát jsem si vyslechla, že taky zrovna nevyzařuju zvláštní vřelost. A ten čtvrtý muž, ten, co se přidal ke skupince až teď, vešel neuspěchaným krokem a se sebevědomým úsměvem na rtech a vypadal…

Krev mi ztuhla v žilách.

„Už teď je nenávidím,“ zamumlal Jay a Tisha se rozesmála.

„Ty nenávidíš každýho.“

„Ne, to není pravda.“

„Ale je, že jo, Rue?“

Nepřítomně jsem přikývla. Můj pohled se ke čtvrté osobě z Harknessu přilepil jako racek do ropné skvrny. Hlava se mi točila a v místnosti najednou nebylo dost vzduchu, protože na rozdíl od ostatních mi tenhle obličej byl povědomý.

Na rozdíl od ostatních jsem přesně věděla, kdo to je.

2

KLIDNĚ SE BAV DÁL

ELI

VEČER PŘEDTÍM

Vypadala ještě krásnější než na fotce.

A i na ní vypadala zatraceně úžasně, když tam tak stála před bolestně povědomou cedulí Texaské univerzity. Nebylo to selfíčko – jen běžná školní fotografie, oříznutá tak, aby z ní zmizela její společnice. Z té zbyla jen štíhlá tmavá paže volně položená kolem ramen. A samozřejmě ona. S úsměvem, ale jen nepatrným. Přítomná fyzicky, duchem kdovíkde.

Krásná.

Ne že by na tom zase tolik záleželo. Eli už měl za sebou dost erotických zkušeností, aby věděl, že vzhled má jen málo společného s kvalitou nezávazného sexuálního styku, když jde člověku právě o tohle. Když ale dorazil do hotelového foyer a zahlédl ji u baru, jak sedí se vzpřímenými zády na stoličce, zastavil se uprostřed kroku. Zaváhal, i když schůzka s Harkem a ostatními se trochu protáhla a on musel zajet domů zkontrolovat Drobka, takže měl pár minut zpoždění.

Pila minerálku – což byla úleva, cokoli jiného by ho vzhledem k jejich plánům na dnešní noc zarazilo. Měla jen obyčejné džíny a svetr, a jak seděla, to byla prostě nádhera. Uvolněně, a přece vznešeně. Páteř vzpřímenou, ale ne napjatou. Nevypadala nervózně, měla v sobě nenucenost ženy, která tohle dělá dost často na to, aby přesně věděla, co má očekávat.

Eli si vybavil její relevantní otázky a přímé odpovědi, které šly vždycky k jádru věci. Napsala mu den předtím, a když se jí zeptal Kde se chceš sejít, odpověděla:

Ne v mém bytě.

U mě to taky nejde. Můžu objednat a zaplatit hotel.

Souhlasím v případě, že zaplatíme napůl.

To není nutné.

Tak dobře. Pro tvou informaci, budu svou polohu sdílet s kamarádkou, která má v apce nastavené moje údaje.

Samozřejmě, udělej to. Chceš moje telefonní číslo?

Můžeme si psát tady.

Jak chceš. Byl svolný k čemukoli, co jí pomůže cítit se bezpečně. Tyhle randicí aplikace mohly být riskantní. Na druhou stranu ta, kterou používali oni, nebyla určená pro lidi, kteří si chtěli někam vyjít – ne v žádném skutečném smyslu toho slova.

Eli se na tu ženu naposledy zadíval a v těle se mu zrodilo cosi natolik se blížícího dychtivosti, nakolik jen byl téhle emoce schopen. Dobré, zaradoval se. Tohle bude dobré. Vykročil k ní, ale pár kroků od ní se zastavil.

Když se objevil nějaký další muž.

Ubožák, co to na ni chce zkoušet, pomyslel si původně Eli, ale rychle se ukázalo, že ona ho zná. Vykulila oči a vzápětí je přimhouřila. Její páteř se napjala. Poposedla si dozadu, jako by se od něj chtěla co nejvíc vzdálit.

Nějaký její ex, usoudil Eli, když neznámý něco naléhavě spustil. Ona odpovídala, ale oba tlumili hlasy a hudba byla tak hlasitá, že Eli neslyšel, o čem mluví. Napětí mezi jejími lopatkami ale nebylo dobrým znamením. Zavrtěla hlavou, prohrábla si tmavé lesklé kudrny, a když je odhrnula dozadu, zahlédl linii její šíje: strnulou. Tím dál strnulejší, čím rychleji na ni ten muž mluvil. Přibližoval se k ní. Gestikuloval divočeji.

Pak ji chytil za paži pod ramenem a Eli zasáhl.

Během pár vteřin byl u baru, ale žena se už neznámému marně snažila vytrhnout. Eli se zastavil za její stoličkou a nařídil chlapovi: „Pusť ji.“

Muž na něj pohlédl skelným pohledem. Možná byl opilý. „Do toho ti nic není, kámo.“

Eli přistoupil ještě blíž, až se jeho biceps otřel o ženina záda. „Nech. Ji. Být.“

Teprve teď se na něj ten muž doopravdy podíval. V obličeji se mu krátce mihl výraz zdravého rozumu, jenž mu správně napověděl, že proti Elimu nemá šanci. Zdráhavě, pomalu tu ženu pustil a zvedl ruce na znamení smířlivosti. Přitom jí převrhl skleničku s minerálkou. „To je nedorozumění –“

„Že by?“ Eli pohlédl na ženu, která se snažila zachránit svůj mobil z louže San Pellegrina. Její mlčení bylo samo o sobě odpovědí. „Ne. Vypadni,“ pronesl zároveň přátelsky i zlověstně. Eliho celý profesionální život závisel na jeho schopnosti najít něco, čím by motivoval lidi dělat úspěšně jejich práci. A dle odhadu založeného na bohatých zkušenostech tenhle sráč potřeboval trochu vyděsit.

A zabralo to. Sráč se zamračil, zaťal čelist a rozhlédl se kolem, jako by hledal svědky, kteří by potvrdili tu donebevolající nespravedlnost, jež se mu tady děje. Když na jeho obranu nikdo nevystoupil, rozzuřeně vyrazil k východu z hotelu a Eli se obrátil k ženě.

Tělem mu zasršela elektřina. Její oči byly velké a lesklé, tak temně modré, jaké nejspíš ještě nikdy u nikoho neviděl. Eli do nich zíral a na okamžik zapomněl, nač se jí chtěl zeptat.

Aha. Ano. Bylo to něco velice komplexního, co jen stěží vystihovala slova: „Jsi v pořádku?“

Místo odpovědi se zeptala: „Často si hraješ na zasranýho člena sousedský hlídky, aby sis kompenzoval vlastní problémy?“ Její hlas byl mírný, ale pohled jí planul. Eli si všiml, že její horní ret je o něco plnější než spodní. Oba byly tmavě růžové. „Možná by stačilo, kdyby sis koupil tank na dálkový ovládání.“

Povytáhl obočí. „A ty by sis možná měla líp vybírat muže, se kterými trávíš čas.“

„To je asi pravda, vzhledem k tomu, že jsem sem přišla strávit čas s tebou.“

Aha, takže ho poznala. A není z něj nadšená.

Eli jí neměl za zlé, že ho má za drzého horkokrevného pitomce, ale rozhodně nechtěl, aby se v jeho přítomnosti necítila dobře. Zjevně s ním teď být nechce a tohle vědomí v něm probudilo lehounký záchvěv zklamání. Který trochu ztěžkl, když se Eli naposledy zadíval na její rty. Pokusil se to ze sebe setřást.

Škoda, ale žádná tragédie. Prostě jí naposledy pokývne, otočí se k ní zády a –

Kolem zápěstí se mu sevřely její prsty.

Otočil se na ni přes rameno.

„Omlouvám se.“ Pevně zavřela oči. Pak se zhluboka nadechla a na rtech se jí objevil ten nejnepatrnější úsměv, jaký kdy Eli viděl. Stačil k tomu, aby mu tělem zase zavibrovala nová horoucí vlna zájmu.

Nebyl žádný estét. Neměl ponětí, jestli je tahle žena objektivně, z vědeckého hlediska krásná, nebo jestli její obličej prostě ladí s tím, co připadá krásné jemu. Výsledek byl každopádně stejný.

Zatraceně pořádné vzrušení.

„Eli, je to tak?“ zeptala se.

Přikývl. Obrátil se k ní úplně.

„Omlouvám se. Byla jsem pořád v bojový náladě. Obvykle tolik neprotestuju proti tomu, když…“ Mávla neurčitě rukou. Nehty měla rudé. Ruce půvabné, ale teď se jí třásly. „Když mi chce někdo pomoct. Děkuju.“ Stáhla ruku z jeho zápěstí do svého klína a on ji celou dobu okouzleně pozoroval.

„Nenapsala jsi mi, jak se jmenuješ,“ řekl místo Nemáš zač. V aplikaci používala jen iniciálu, R.

„Ne.“ Nic k tomu nedodala a její nekompromisní tón byl sám o sobě vzrušující.

Rachel? Rose. Ruby se otočila k východu, kde pořád postával ten chlap a rozhořčeně je sledoval. Když se jí viditelně stáhlo hrdlo, Eli se nenuceně nabídl: „Můžu ho jít zahnat.“ Ty časy, kdy se rval, už byly dávno pryč – skončily po střední škole, kde se jeho život skládal z hokejových tréninků, školních trestů a spousty vzteku. Pořád ale věděl, jak si poradit s kretény.

„To je v pořádku.“

„Nebo můžu zavolat policii.“

Další zavrtění hlavou. Pak, po chvíli zdráhání, dodala: „Ale třeba bys mohl…“

„Zůstanu tady,“ slíbil jí a její držení těla se uvolnilo ulehčením. S tím, jak se ten sráč choval, měl Eli stejně v plánu ji nenápadně sledovat – což by možná bylo taky dost úchylné, ale to je prostě celý on. Cizí holka, jejíž jméno ani nezná, ale najednou má pocit, že ji má na starost.

Opřel se zády o barový pult a ruce si založil na prsou. K baru dorazila velká parta a posedali si vedle nich, což ho přimělo posunout se blíž k ní.

R.

Rebecca.

Rowan.

„Já vím, že jsme měli…“ Ukázala neurčitě nahoru a jeho hlavou při pohledu na pohyb jejího ukazováčku prolétl milion věcí.

Pragmatický tón jejího hlasu v něm vyvolal vzpomínku na její první zprávu. Jsi pořád v Austinu? Měl bys zájem se sejít?

Na její bio, v němž měla pouze nezávazně – žádné vztahy ani opakované schůzky.

Na její odpověď na otázku Úchylky? ve veřejném dotazníku.

Na seznam toho, co není ochotná dělat. Nebo co ochotná je.

„Už to nechci,“ pronesla teď. Líbilo se mu, že neřekla nemůžu. Ta absence omluvy v jejím tónu. Její vážný tichý výraz.

„Chceš říct, že nechceš jít nahoru šukat s mužem, kterého neznáš, pár minut po tom, co tě napadl muž, kterého znáš?“ Věnoval jí pobaveně užaslý pohled a ona zamyšleně přikývla.

„Slušné shrnutí. Tu částku za pokoj už ti teď asi nevrátí, takže pokud si ještě stihneš na dnešní noc sehnat někoho jinýho, tak…“

Ucítil, jak se mu zvedá koutek. „Já to nějak přežiju,“ ujistil ji suše.

„Jak myslíš,“ odpověděla lhostejně. Očividně jí bylo jedno, jestli před ní vezme telefon a obvolá půlku města, nebo jí bude přísahat svou nehynoucí loajalitu. Eli potlačil úsměv. Dívka naklonila hlavu ke straně. „Děláš to často?“

„Dělám co? Šukám?“

„Zachraňuješ dámy v nesnázích.“

„Ne.“

„Protože jich moc nepotkáváš, nebo protože je necháváš v nesnázích?“ Její hlas byl mírný, u někoho jiného by to bral jako flirtování. Od ní ale ne. „Tak nebo tak jsem polichocená,“ dodala.

„To bys měla.“ Podíval se na toho chlapa, co stál pořád před vchodem. „Bydlíš sama?“

Obočí jí vyskočila výš a on si všiml slabé jizvy v tom pravém. Poklepal ukazováčkem na bar, aby překonal touhu obkreslit ji prstem. „To se snažíš přijít na to, jestli jsem singl?“

„Snažím se přijít na to, jaká je šance, že tě ten idiot bude čekat před tvým domem. Jestli ti někdo pomůže, pokud ano, nebo jestli máš aspoň zvíře, co by tě mohlo bránit.“

„Aha.“ Nezatvářila se rozpačitě nad tím, že ho špatně odhadla. Fascinující. „Bydlím sama. Ale neměl by vědět kde.“

„Neměl by?“

„Nejsem si jistá, jak mě našel tady. Napadá mě jedině, že zjistil, kde bydlím, vrátný ho nepustil dovnitř a on pak sledoval můj uber, když jsem do něj nastoupila.“ Ještě před minutou vypadala otřeseně, ale teď mluvila odzbrojujícím způsobem věcně. Jako ve svých zprávách, pomyslel si Eli. Nebyly v nich žádné emotikony, žádné obecné zkratky. Přesně umístěná interpunkce, velká písmena na správných místech. Myslel si, že je to jen manýra, ale její chování s jejím psaním skutečně korespondovalo.

Vážné. Trochu neproniknutelné. Komplikované.

Eli nebyl nikdy fanouškem jednoduchosti.

„Jak se dostaneš domů?“ zeptal se.

„Uberem nebo lyftem. Co bude rychlejší.“ Zvedla telefon, ale když na něj poklepala, odmítl se rozsvítit. Eli si vzpomněl na tu vylitou minerálku. „Aha, tak tohle je trochu komplikace.“ Povzdychla si. „Odchytím si venku taxík.“

To do prdele ani náhodou, chtělo se mu vyhrknout, ale v poslední chvíli se zarazil. Tohle nebyla jeho kamarádka, sestra, kolegyně. Jen žena, se kterou plánoval sexuální dobrodružství na tenhle večer a noc a kterou už nikdy nechtěl znovu vidět. Nemá právo jí vykládat, co má dělat.

Na druhou stranu… mohl by ji zkusit přesvědčit.

„Pořád tam je,“ pronesl mírně a ukázal bradou ke dveřím. Chlap pochodoval před otočnými dveřmi a pokožka se mu leskla potem. „Čeká, až vyjdeš z baru.“

„Jo.“ Poškrábala se na dlouhém krku. Eli na ni zíral delší dobu, než by bylo zdrávo. „Můžeš mě vyprovodit ven?“

„Jasně. Ale co když vážně ví, kde bydlíš, a bude tam na tebe čekat? Nebo tě bude sledovat?“ Viděl, jak R. zvažuje situaci. „Máš sousedy, kterým můžeš věřit? Přítele? Bratra?“

Tiše, teskně se zasmála. Eli tomu výrazu nerozuměl. „To zrovna ne.“

„Tak jo.“ Přikývl a při pomyšlení na to, co se musí stát, cítil opak podráždění. „V tom případě tě odvezu domů.“

Dlouze, klidně se na něj zadívala. Eliho napadlo, proč mu pohled jejích průzračných velkých očí vždycky připadá jako rána do žaludku. „Podle tebe mám nastoupit do auta k muži, kterého neznám, abych se vyhnula obtěžování muže, kterého znám?“

Pokrčil rameny. „Tak nějak.“

Skousla si spodní ret. Eli si byl najednou mnohem palčivěji vědom fyzické přítomnosti jiné lidské bytosti, tak jak už si toho dlouho, hodně dlouho vědom nebyl. „Promiň, ale musím odmítnout. Potenciál pro situační ironii je trochu moc velký, dokonce i na mě.“

„Podle mě se tohle nedá nazvat situační ironií.“

„Dalo by se, kdybys byl sériový vrah.“

Věděl, že úsměv mu u ní žádné body k dobru nezíská, ale nemohl si pomoct. „Měla jsi jít se mnou do hotelového pokoje objednaného na mé jméno a strávit tam se mnou pár hodin.“

„Hodin?“

Podle toho, co zrovna teď cítil, mnohem víc než to. „Hodin,“ zopakoval. Sledovala pohyb jeho rtů až do poslední hlásky. „Takže mi připadá jako dost pozdě začít si teď dělat starosti, jestli tě zavraždím.“

„Kamarádka věděla, kde budu a jak mě má kontrolovat,“ namítla. „Jiná destinace navozuje úplně jinou situaci.“

„Vážně?“ Proč mu její pud sebezáchovy dělá takovou radost?

„Vincent je čurák. Ale co já vím, jestli ty nejsi Unabomber?“

Vincent. Takže ona zná toho kreténa jménem – a Eli pořád nezná to její. Zatraceně ho to štvalo. „Unabomber je po smrti.“

„Přesně to by mi Unabomber tvrdil, aby mě ukonejšil,“ namítla suše, nečitelně. Eli nepoznal, jestli s ním flirtuje, utahuje si z něj, nebo to myslí smrtelně vážně.

Což bylo vzrušující.

„Ten vyráběl bomby a řešil matematické teorémy. Neunášel mladé ženy.“

„Na někoho, kdo údajně není Unabomber, toho o něm víš podezřele hodně.“

Eli zvedl oči ke stropu, aby zamaskoval svoje pobavení, a pomalu vydechl. Pak se narovnal. Vytáhl peněženku ze zadní kapsy džínů a z ní vylovil řidičák. Položil ho na pult hned vedle její ruky.

„Co je to?“

Opřel se zase o pult, aniž odpověděl, a ona průkazku opatrně zvedla. Pohled jí přejel mezi ním a fotografií, jako by hrála hru Najdi pět rozdílů. „Eli Killgore,“ přečetla. „To není moc uklidňující příjmení.“

Zamračil se. „Je skotské.“

„Zní to jako jméno postavy, která holí dívkám pubické ochlupení a vycpává jím panenky. Nevypadáš na třicet čtyři. A vážně měříš tolik?“ Ztěžka si povzdychl a ona mu s vážnou tváří vrátila řidičák. „Asi se shodneme na tom, že tvoje příjmení by se dalo přebrat jako ‚krvavý zabiják‘. Pořád ale nevím, jestli ten průkaz není falešný, vyrobený jen proto, abys s jeho pomocí lákal dívky do svého doupěte vyzdobeného sbírkami motýlů.“

„Asi si myslíš, jak jsi vtipná.“

„Já vlastně vím, že nejsem. Narodila jsem se bez smyslu pro humor.“

Pobaveně si odfrknul. Dobírá si ho, to je jisté. A Eli by byl rád, kdyby pokračovala, takže k ní přistrčil celou peněženku. „Klidně se bav dál.“ Dychtivě sledoval, jak ji štíhlými prsty otevírá. Napadlo ho, jestli ty elegantní pohyby neodemkly nějakou dávno potlačenou fetišistickou část jeho mozku. Zvedla ji k nosu, aby očichala kůži (zvláštní, nevysvětlitelně žádoucí pohyb), a vylovila z ní kreditní kartu. Pak další.

„Eli Krvežíznivý,“ přečetla.

„Tak se nejmenuju.“

„Máš průkazku do knihovny.“ Znělo to pobaveně a Eli dotčeně mlaskl.

„Tak já se ti tady snažím pomoct v obtížné situaci a ty se tváříš překvapeně, že umím číst.“

Usmála se tak nepatrně a záhadně, že by ho z toho nemělo zamrazit na páteři, ale… „Čekala bych spíš, že budeš mít průkazku do sítě posiloven Planet Fitness.“

„To vůbec neznělo urážlivě.“ Snažil se neusmívat, ale nešlo to. Což nevadilo, protože ona se dál metodicky probírala obsahem jeho peněženky, zastavovala se u těch zajímavějších kousků a slyšitelně si přitom pobrukovala. Eli to cítil doslova fyzicky, jako by ta melodie pulsovala vzduchem a vlévala se mu do těla. Jako by z něj její štíhlé prsty odlupovaly jednu vrstvu za druhou, pomalu, neúprosně.

„Takže máš pojištění, které doufejme pokrývá nezbytné výdaje na protizabijáckou terapii,“ pronesla nevzrušeně, než složila peněženku a s pokývnutím mu ji vrátila. Ještě jednou se ohlédla ke dveřím, za nimiž Vincent nervózně pokuřoval cigaretu. Pořád na číhané.

„Tohle je seriózní peněženka. I když tvoje příjmení doslova znamená krvežíznivá bestie.“

„Doslova ne. Ani obrazně ne.“

„To je vedlejší.“ Na rtech se jí mihl stín pousmání. Eli ho cítil až v morku kostí, ovíjel se mu kolem koulí. „Pane Killgore, můžete mne odvézt domů.“

3

MOHLI JSME SI TO UŽÍT

ELI

Srdce mu nepatrně poskočilo a pak se prudce rozbušilo. Cítil se zvláštně, pošetile, chtělo se mu oběhnout vítězoslavně bar. Potlačil ten impuls a pronesl tak suše, jak dokázal: „Jaká čest.“

„Není třeba děkovat.“ Další pokývnutí bez úsměvu. Na té ženě bylo něco neuvěřitelně nenuceného. Jako by se vůbec nesnažila být něčím jiným než sama sebou.

„A smím se už dozvědět tvoje jméno?“

„Ne.“

„Chápu.“ Eli si povzdychl a podal jí svůj odemčený telefon. „Vyfoť si můj řidičák a pošli ho té kamarádce, pak pojedeme. Ať si uloží moje číslo a sleduje mou polohu.“

„To je rozkaz?“

Byl, a nemístný, ale nezdálo se, že by jí to vadilo. S tou kamarádkou si očividně byly tak blízké, že znala její číslo zpaměti. Poslala jí snímek jeho řidičáku, přidala krátké vysvětlení, při němž se jí Eli snažil nedívat pod prsty, a vrátila mu mobil. Pak ladně seskočila ze stoličky.

Páni, že ale byla vysoká. I v balerínách byly její oči jen o pár centimetrů níž než Eliho – a v tuhle chvíli už nemělo cenu popírat, že mu připadají téměř nádherné. Přiměl se podívat jinam.

„Jsi dost střízlivý, abys mohl řídit?“ zeptala se.

„Ano. K mým dnešním plánům se líp hodila střízlivost.“

„Výborně.“ Znělo to nějak velitelsky a jeho úsměv se rozšířil.

„Uvědomuješ si, že neděláš laskavost ty mně, viď?“ ujistil se, i když vlastně dělala. S tím Vincentem poblíž by ji nedokázal nechat odjet domů a nepřijít přitom o ty zbytky zdravého rozumu, které mu ještě zůstaly. Ne že by jich bylo moc.

S vážným výrazem na něj zamžourala a jemu najednou připadalo, že mu určitě dokáže číst myšlenky. Všechny ty hříšné představy, které nedokázal ukočírovat. Jako by se ta její sladká vůně usadila přímo v jeho mozku.

Ne. To nemůže, protože je s ním tak očividně uvolněná. Dost na to, aby ho teď nechala mít chvíli navrch. Pořád se v ní jen těžko vyznal, ale instinktivně cítil, že jí nevadí protahovat jejich společné chvíle o nic víc než jemu. „Tak pojď. Auto mám v garáži.“

Vyhnuli se hlavnímu vchodu, u něhož čekal Vincent, a v družném mlčení si přivolali výtah. Do kabiny k nim přistoupil nějaký muž ve středním věku a Elimu se vůbec nelíbil ten dlouhý pohled, kterým ulpěl na…

Pořád neví, jak se jmenuje. Což znamená, že nemá právo mračit se na nějakého slizouna jen proto, že jí zírá na kozy. Stejně to udělal a muž asi vycítil ty vlny agrese, které se z Eliho šířily, protože rozpačitě sklopil oči. Eli si připadal jako primát, napůl uvízlý v jakési samčí bitvě o dominanci. Jako by posledních dvacet minut vymazalo padesát tisíc let evoluce a –

Ježíši. Potřeboval… si zašukat, nejspíš. Nebo se vyspat. Nebo dovolenou. Čas, to potřebuje. Posledních šest měsíců neznal nic jiného než vyčerpání a práci, neměl vůbec šanci myslet na podobné věci. A pak, včera, mu tahle dívka napsala na aplikaci, kterou snad rok neotevřel. Připadalo mu to jako dar z nebe.

Na oslavu toho, čeho on, Hark a Minami dosáhli. Předehra k tomu, co přijde. Zítra.

Jen si něco namlouval. Potřebuje kurva pauzu, nic víc.

„Kde bydlíš?“ zeptal se a nasměroval ji dlaní ke svému autu. Snažil se jí dotýkat co nejmíň, ale bylo to těžké, když se k němu sama tak přiblížila. Otřela se mu ramenem o paži a bylo to, jako když do něj vyšlehne elektřina, mravenčení, které cítil i přes oblečení. Chladný vzduch podzemního parkoviště byl příjemným rozptýlením.

„Zadám ti adresu do navigace –“

„Můžeš mě prosím na minutu vyslechnout?“ zavolal na ně někdo a oni se otočili. Přes prázdné parkoviště se k nim řítil Vincent. „Nemůžeš tohle rozhodnout za nás oba a já prostě potřebuju, abys –“

„Jdi domů, Vinci,“ přerušila ho.

Vince se zastavil. Pak se zase rozběhl za nimi a tentokrát to vypadalo výhrůžněji. „Ne, dokud mě nevyslechneš –“

„Vyslechla jsem tě. A požádala tě o pár dní, abych si to mohla rozmyslet.“

„Zase se mnou chceš vyjebat, jako vždycky –“

Eli už toho slyšel dost. Předstoupil před ni. „Hej, omluv se a zmiz.“

„Ale panebože.“ Vincent se na něj zamračil. „Tohle s tebou nemá nic společnýho.“

Tím si Eli nebyl tak jistý. Odemkl na dálku auto a hodil mladé ženě klíče. „Posaď se na sedadlo spolujezdce, hned jsem u tebe.“

Nepohnula se. Místo toho zírala na Eliho s výrazem, který dokázal popsat jen jako skleslý. Po chvíli se její rty pohnuly. Neubližuj mu, naznačila.

Eli zaskřípěl zuby. Nechápal, jak nad ní ten ubožák může mít takovou moc. Jak vůbec v první řadě mohl získat ženu jako ona. Ale přikývl, sledoval ji, jak nastupuje do jeho auta, a pak se otočil k Vincentovi.

I ten byl vysoký a měl široká ramena, i když ne tak jako Eli. Zřejmě ale v Eliho pohledu něco spatřil, protože jeho první reakcí byl krok zpátky. Když jeho záda narazila do sloupu, opřel se o něj.

„Měl bys přestat obtěžovat ženy, které tě vyzvou, ať zmizíš, Vincente,“ pronesl Eli. Připadalo mu, že přátelsky. Že se chová jako zatracený gentleman.

„Ty nemáš vůbec ponětí, co ta –“

Eli přistoupil k Vincentovi natolik blízko, až ho ovanul mužův alkoholický dech. „Na tom nezáleží,“ odpověděl klidně. Neubližuj mu, chtěla po něm, jenže bože, bylo to takové pokušení! „Buď teď odejdeš sám, nebo ti pomůžu. Je to na tobě.“

Vincent se nerozhodoval dlouho. S několika nadávkami na rtech se začal potácet pryč. Po každých pár krocích se s poskočením otočil, ale vždycky zjistil, že Eli se za ním dívá. Když Vincent zmizel, Eli si přisedl k ženě ve svém autě, která tam čekala s rukama v klíně.

Rosie, možná. I Rosamund by se k ní hodilo.

„Kde že to bydlíš?“

Zvedla k němu oči, ale neodpověděla. „Jsem překvapená.“ Rozhlédla se kolem sebe a on ji ucítil tak intenzivně, že se musel hodně ovládat. Její pokožku a květiny a aviváž. Bylo to mnohem lepší než příjemné. Vedlo to k hodně nebezpečným úvahám. „Netipovala bych tě na majitele hybridu.“

Odfrknul si a nastartoval. „Radši mi neříkej, na co jsi mě tipovala.“

„Možná na mustanga.“

„Ježíši.“ Přejel si dlaní po obličeji.

„Nebo na teslu.“

„Vystup si. Jdeš domů pěšky.“

Konečně se rozesmála tichým hrdelním smíchem a ten zvuk v něm probudil pocit omámení a moci a uspokojení. Cítí se v jeho autě tak bezpečně, že vtipkuje. Není tak napjatá a ostražitá jako předtím. Dovoluje mu, aby se o ni postaral.

Jen se musí přestat soustředit na to, jak blízko vedle něj je.

„Na.“ Podal jí svůj mobil. „Zadej tam adresu.“

„Máš ho zamčený. Potřebuju heslo.“

Obrátil se k ní a zapomněl mluvit. Uvědomil si, že její sestřih je důmyslnější, než mu původně připadalo. Kolem levého ucha měla vlasy ostříhané na kratičko, jen na pár centimetrů. Hezké. Musí se zeptat Minami, jak se ten styl jmenuje.

„Stydíš se, protože je to série opakujících se 69?“

Jeho mysl zachvátilo prudké, nevhodné sexuální vzrušení. A taky nevyhnutelné. Už nějakou dobu k tomu neměl daleko a bylo to čím dál těžší ukočírovat. „Dva sedm jedna osm dva osm.“

„Tvoje heslo je Eulerovo číslo?“

Oba si vyměnili překvapený pohled, hlavy nakloněné k sobě. Jako by se právě teď potkali.

„Jsi vědec?“ zeptala se s náhlou zvědavostí. Bylo to poprvé, kdy u ní zaznamenal tenhle druh zájmu o něj. Chtěla využít jeho tělo a oplátkou mu nabízela svoje, procházela jeho dokumenty s výkonností úřednice z registru motorových vozidel, ale kromě toho jako by ji nezajímal.

Až doteď.

„Jestli odpovím ano, budeš to brát jako důkaz, že jsem Unabomber?“

Usmála se na něj trochu širším úsměvem než předtím.

„Nejsem vědec,“ přiznal, i když ho mrzelo, že ji musí zklamat. Jeho odpověď byla bolestně upřímná. „Jen jsem přírodní vědy nějakou dobu studoval.“

„Jako vedlejší obor na vysoké?“

„Něco takového.“ Nemělo cenu to rozmazávat.

„A co teda děláš?“

„Nudnou práci ve finančnictví.“

„Aha.“ Nevypadala zklamaně. Stále se na něj zkoumavě dívala. Bylo to omamné, cítit na sobě její pohled. Její pozornost mu připadala vzácnější než zlato, než akcie, než předpovědi krachu na burze.

„A ty jsi vědkyně?“

Přikývla.

„V jakém oboru?“

„Chemické technologie.“ Vyjel z parkoviště a otočil se k ní, když mu náhle na předloktí přistála něžná váha její ruky. V chladu klimatizace to bylo jako náhlý příval tepla.

Do prdele. Prostě – do prdele.

„Děkuju ti,“ pronesla stručně. Znělo to vážně jako všechno ostatní. Upřímně.

„Že nejsem majitel tesly?“

Zavrtěla hlavou. „Že jsi tak hodný.“

Nebyl hodný. Nikdo hodný by se ráno neprobudil s tím, že bude dělat to, co dělal on. Ale těšilo ho, že si to o něm ona myslí.

„A že ses o mě postaral.“

V jejím hlase bylo něco zoufalého. Něco, co ho přimělo ochraptěle vyhrknout: „Měla bys zavolat na policii, ohlásit, co se ti dneska večer stalo. Můžou mu vystavit zákaz přiblížení.“

Zavřela oči, opřela se o hlavovou opěrku – znamení nejhlubší důvěry, pokud mohl soudit. Prohlížel si její štíhlý krk, představoval si, jak do něj boří obličej, a pak si připomněl, že má vyjet na silnici.

Sleduj. Provoz.

„Kvůli tvému bezpečí,“ dodal.

„Je to složitější.“

„O tom nepochybuju. Ale i pokud spolu máte děti nebo je to tvůj manžel, nic to nemění na tom, že může být nebezpečný, jestli –“

„Je to můj bratr,“ přerušila ho.

Eli sebou trhnul. „Do prdele.“

„Jo.“ Otočila se k okýnku, za nímž se míhaly pouliční lampy. „Do prdele.“

Když se nad tím teď zamyslel, podoba tam byla. Ta výška. Skoro černé vlasy. Barva očí se lišila, ale ne tvar. „Do prdele,“ zopakoval.

„Není vždycky takový. Ale když se napije… no, viděls to sám.“

„Viděl.“

„Nevěřím, že by mi ublížil.“

„Nevěříš? To nestačí.“

„Ne.“ Kousla se zevnitř do tváře. „Můj… náš otec, který se s námi dávno nestýkal, před pár měsíci zemřel. Odkázal nám chatu v Indianě, zrovna tam – my ani nevěděli, že tam bydlí. Nemůžeme se shodnout, co s ní udělat.“ Natočila hlavu k Elimu. Byli spolu sami a připadalo mu odzbrojující, jak nenuceně působila. „Už tě nudím?“

„Ne.“

Její úsměv posmutněl. „Není snadný odmítat někoho, kdo má s tebou půlku genů společnou.“

„Já vím.“

„Víš?“

Krátce přikývl.

„Bratr?“

„Sestra. Ne že by mi dělala ostudu na veřejnosti, ale vždycky je neuvěřitelně kreativní v metodách, jak mě přivádět k šílenství.“

„Jako například?“

Eli si vybavil dospívající Mayu, jak na něj vříská, že jí zničil život a proč nemohl umřít on?! Jak ho popadla za košili a celou mu ji promáčela slzami, když pro ni na školním plese nepřišel nikdo tancovat. Jak se mu hrabala ve věcech, protože „hledala baterie“, a pak za ním běhala po kuchyni a posmívala se jeho výběru kondomů a lubrikantu. Štěkala na něj do telefonu, že ji pořád nechává samotnou, že to už ji mohl dát rovnou do pěstounské péče – a když s ní chtěl trávit čas, štěkala na něj zrovna tak. „Se sourozenci je to těžké.“

„Vincent by s tebou určitě souhlasil.“

„Nevím, jestli má Vincent vůbec právo souhlasit.“

Dlouze se odmlčela. Když už si Eli myslel, že jejich rozhovor je u konce, bezvýrazně pronesla: „Jednou, když jsme ještě byli děti, se vrátil pozdě od kamaráda. Čekala jsem na něj a byla bez sebe starostí – hodinu, dvě, tři. Bála jsem se, jestli ho neporazilo auto nebo tak něco. Nakonec se přece jen vrátil domů, ale místo aby se mi ulevilo, když jsem ho uviděla ve dveřích, napadlo mě: ‚Kdyby zmizel, můj život by byl mnohem jednodušší.‘“

Natočil se k ní, aby se jí podíval do očí. Našel v nich zmatený výraz, jako by sama nechápala, proč mu svěřuje něco, zač se očividně hluboce stydí. A Eli překvapil sám sebe vlastní vzpomínkou. „Když se sestra narodila, mí rodiče pořád opakovali, jak je dokonalá. A mě to tak štvalo, že jsem se na ni celé týdny odmítal jen podívat.“

Nenastalo žádné plané utěšování ani udivený výraz ani snaha zlehčit, co jí právě pověděl. Prohlížela si ho se stejným nezaujatým výrazem jako on ji, jako by jí právě nesvěřil tu nejostudnější historku svého života. Nakonec se odvrátil. Neví ani, jak se ta žena jmenuje, a pověděl jí něco, co nikdy nahlas nevyslovil ani před svými nejbližšími kamarády.

Možná právě proto, že nezná ani její jméno.

„Jak se podle tebe tvůj bratr dozvěděl, kde bydlíš?“ zeptal se ve snaze ukončit to podivné svěřování, ve které se jejich rozhovor proměnil. Tu odchylku od normy.

„Z internetu?“

„A sakra.“ Zahnul doprava, na severní Austin – stejnou silnici, jakou pojede zítra ráno. Už teď věděl, že až po ní pojede, bude myslet na tuhle ženu, ne na den, který ho čeká. Tahle dívka s ním bude dál, i když jen v jeho hlavě.

„Jo, a sakra.“ Zase to udělala, položila si hlavu na opěrku a zavřela oči. Tentokrát toho Eli využil a nechal po ní klouzat svůj pohled. Ty dlouhé, dlouhé nohy. Ta plná hruď. Krásná oblá křivka jejího ucha. Na její povaze bylo něco ostrého, neobroušeného, ale její tělo bylo měkké. Přesně jeho typ, kdyby někdy nějaký měl.

Nebýt jejího bratra, už by to věděl jistě. Taková zatracená škoda.

„Kolik ti je?“ zeptal se, aby od sebe ty představy zahnal.

„O šest let, dva měsíce a pět dní míň než tobě,“ odpověděla okamžitě.

„Paráda. Zapamatovala sis taky číslo mýho sociálního pojištění?“

„Než to zjistíš, měl bys něco investovat do ochrany proti krádeži identity.“

„Udělám to, jestli ty necháš vystavit bratrovi zákaz přiblížení.“ A zase je u toho. Očividné překročení mezí. „Jestli věříš, že ti neublíží, aby dostal, co chce, tak jsi moc důvěřivá.“

„Podle mě jsi moc důvěřivý ty.“

„Já?“

„Jo. Napadlo tě, jestli já nejsem sériová vražedkyně? Mohla bych to udělat přímo tady, ve tvým autě.“

Eli se na ni znova zadíval. Usmívala se jen slabě, oči měla pořád zavřené. Zatoužil jí přejet ohnutými klouby po lícních kostech. „Jsem ochotný to risknout.“

„S holkou, která tě odláká jinam, než kam jste měli jít původně, a ani ti neřekla svoje jméno.“

Robin? Ne, to k ní nesedí. A Eli si začal říkat, jestli nevědomost není nakonec nejlepší. Čím míň ví, čím neurčitější a mlhavější bude v jeho představách, tím rychleji na ni bude moci zapomenout. A přece. „Tak mi ho řekni.“

„To už je potřetí, co to po mně chceš.“

„Je to potřetí, co jsi mi neodpověděla. Nemyslíš, že by to spolu mohlo nějak souviset?“

Stiskla rty k sobě – rty jako z jeho fantazií. Z těch extrémně živých snů, které míval, když byl hodně mladý a cloumaly s ním hormony. „Mohli jsme si to užít,“ pronesla trochu melancholicky.

„Co?“

„Dnešní večer. Spolu.“

Elimu v žilách zahučela krev – náhle, hlasitě, výbojně. Když se podíval na navigaci, její byt byl tři minuty daleko. Zpomalil hluboko pod povolenou rychlost, jako by se náhle proměnil ve velice svědomitého řidiče. „Ano?“

„Vypadáš, že víš, co děláš.“

Jo, jasně, nemáš kurva ani ponětí, jak moc. Pořád máme čas. Budu něžný. Nebo ne. Můžu být takový, jakého mě chceš mít, jen když –

Ježíši. Brutálně ji pronásleduje vlastní bratr. Jak může být Eli tak necitelný? „Možná mě přeceňuješ.“ Ale i kdyby – dokázal by se postarat, aby si to užila. A sám by si to užil taky.

„Spíš správně odhaduju sama sebe.“ Drobný úsměv. „Koneckonců to já napsala tobě.“

Začínal si přát, aby to neudělala. Všechno to bylo tak zneklidňující – ve chvíli, kdy ze všeho nejvíc potřeboval stát nohama pevně na zemi. „Proč jsi to vlastně udělala?“

„Líbilo se mi, že jako fotku nemáš selfíčko z tělocvičny nebo na něm neukazuješ výzvu ke světovému míru vedle zdrogovaného tygra.“

„Vidím, že laťka nebyla nastavená vysoko.“ Snažil si vzpomenout, co tam má za fotku. Nejspíš něco, co fotila Minami. Vždycky jemu a Harkovi pořizovala momentky. Na web. Mnohem lepší než ty ulízaný kravaťácký sračky z našich oficiálních fotek.

„Je?“

Rue.