Přeložila Alice Hyrmanová McElveen

Tato kniha vychází s finanční podporou Literature Ireland.

PROPHET SONG

Copyright © 2023 by Paul Lynch

Translation © Alice Hyrmanová McElveen, 2025

SBN 978-80-207-2297-3

Obsah

1

2

3

4

5

6

7

8

9

Doslov

V edici Světová knihovna vyšly tyto svazky:

Pro Annu, Amelii a Elliota

Co bylo dříve, to zase bude,

to, co se dělo, se bude dít.

Není nic nového pod sluncem.

kazatel 1:9

Zda se také zpívá

ve zlých, temných dobách?

Také se v nich zpívá

o zlých, temných dobách.

bertolt brecht

(překlad Ludvík Kundera)

1

Přichází noc a ona to klepání neslyší, stojí u okna a dívá se ven do zahrady. Jak soumrak neslyšně houstne kolem kmenů třešní. Tma sbírá i ty poslední zbylé listy a listy se tmě nebrání, šepotavě tmu přijímají. Je unavená, den už má skoro za sebou, teď ještě všechno to, co je třeba udělat před spaním, děti jsou prozatím klidné v obýváku, vychutnává si tu chvilku odpočinku u skla. Pohled na potemňující zahradu v ní vzbudí náhlou touhu splynout s tou temnotou, vyjít ven a lehnout si do ní, ležet tam se spadaným listím, nechat noc přejít, vzbudit se s úsvitem a osvěžená vstát do nového rána. Ale to klepání. Slyší, jak jí proniká do myšlenek, ostré a naléhavé bušení, každý náraz klepadla tak plnou silou, až se zamračí. Teď už i Bailey klepe na sklo kuchyňských dveří, volá na ni, mami, a ukazuje prstem ke vchodu, aniž by zvedl oči od obrazovky. Eilish téměř bezděčně přejde do předsíně s miminkem v náručí, otevře vchodové dveře a tam před sklem verandy stojí dva muži, v té tmě téměř bez tváří. Rozsvítí venkovní světlo a hned ví, co jsou zač, pozná ten postoj, studený vzduch noci zhluboka vzdychne, když odsouvá dveře verandy, venku předměstský poklid, déšť s tichou samozřejmostí padá na St Laurence Street, na černé auto zaparkované před domem. Jak ti dva v sobě nesou atmosféru noci. Pozoruje je zpoza vlastní ochranné atmosféry, mladík po levé straně se zeptá, jestli je manžel doma, a něco v jeho pohledu, v těch lhostejných a zároveň pátravých očích působí dojmem, jako by se v ní chtěl zmocnit čehosi uvnitř. Eilish vmžiku přelétne pohledem celou ulici, vidí pod deštníkem osamělého chodce se psem, vrby pokyvují dešti, naproti u Zajaců bliká velká televizní obrazovka. Potom se vzpamatuje a málem se zasměje tomu univerzálnímu reflexu provinilosti, když se ke dveřím dostaví policie. Ben se jí začíná vrtět v náručí, starší policista v civilu po pravici dítě pozoruje a zdá se, že mu trochu jihne výraz, tak se obrátí na něj. Ví, že i on je otec, to se vždycky pozná, ten druhý chlápek je příliš mladý a příliš upravený, má příliš tvrdé rysy, Eilish promluví a uvědomí si, že se nečekaně zajíká. Bude brzy doma, tak za hodinku, chcete, abych mu zavolala? Ne, to nebude třeba, paní Stacková, jenom mu řekněte, až se vrátí, ať nám co nejdřív zavolá, tady je moje vizitka. Prosím vás, říkejte mi Eilish, mohla bych vám snad já nějak pomoct? Ne, bohužel ne, paní Stacková, tohle se týká jen manžela. Starší policista se teď už na dítě usmívá naplno a ona na chvíli spočine pohledem na vráskách kolem úst, na tváři, které nesluší vážnost úřadu, která se vůbec nehodí k jeho práci. Nemusíte si dělat starosti, paní Stacková. Proč bych si prosím vás měla dělat starosti? No jistě, paní Stacková, nebudeme vás už dál zdržovat, taky jsme dneska pěkně promokli, jak chodíme po domech, topení v autě bude mít co dělat, aby nás usušilo. Eilish zasune dveře verandy a s vizitkou v ruce je pozoruje, jak jdou zpátky k autu, jak se auto vzdaluje ulicí, brzdí před křižovatkou a zadní světla se mu rozzáří jako dvě blýskající oči. Znovu přehlédne ulici navrácenou do podvečerního ticha, vejde do tepla předsíně a zavře za sebou dveře, chvíli stojí, prohlíží si vizitku a uvědomí si, že dosud tají dech. Má takový podivný pocit, že se něco dostalo do domu, chtěla by položit miminko, chvíli postát a rozmýšlet, co to tam s těmi dvěma stálo venku a pak samovolně proniklo do předsíně, beztvaré, ale přítomné. Cítí, jak se to plíží vedle ní, když prochází přes obývák kolem dětí, Molly drží ovladač Baileymu nad hlavou, on mává rukama ve vzduchu a obrací se k ní s prosebným pohledem. Mami, řekni jí, ať mi to přepne zpátky. Eilish zavře dveře do kuchyně, položí dítě do houpátka, začne odklízet ze stolu svůj notebook a diář, ale zastaví se a zavře oči. Ten pocit, že něco proniklo dovnitř, ji pronásleduje dál. Podívá se na mobil, zvedne ho, váhavou rukou pošle Larrymu vzkaz a uvědomí si, že znovu stojí u okna a dívá se ven. Potemnělá zahrada teď už neláká, protože něco z té temnoty se dostalo do domu.

Larry Stack chodí po obýváku sem a tam s vizitkou v ruce. Zamračeně na ni zírá, pak ji položí na konferenční stolek a zavrtí hlavou, zapadne zpátky do křesla, chytne se za bradu, Eilish ho přitom tiše pozoruje a soudí ho tak, jak člověk soudí své nejbližší, že v určitém věku si muž nechává narůst vousy ne proto, aby vypadal mužně, ale aby zadržel únik mládí, už si ho sotva pamatuje hladce oholeného. Dívá se, jak šátrá nohama po pantoflích, a když odpočívá v křesle, obličej se mu vyhlazuje, snad už myslí na něco jiného, potom se mu napne obočí a pomalu se začíná mračit. Natáhne se dopředu a znovu tu vizitku zvedne. Nejspíš to nic není, řekne. Ona houpá dítě na klíně a nespouští z něj oči. Prosím tě, Larry, jak to může nic nebýt? On vzdychne, hřbetem ruky si přejede přes pusu, pak vstane a hledá něco na stolku. Kam jsi dala noviny? Chodí po pokoji, rozhlíží se, ale nevidí, možná už na noviny zapomněl, hledá něco ve stínech vlastních myšlenek a nemůže na to připadnout. Potom se obrátí, zadívá se na svou ženu s dítětem u prsu a ten pohled ho chlácholí, má před sebou život zhuštěný do obrazu tak vzdáleného jakékoliv zlobě, že se mu mysl začíná uklidňovat. Přiblíží se a natáhne k ní ruku, ale opět ji stáhne, když se na něj Eilish ostře podívá. Národní garda státní bezpečnosti, říká mu, NGSB, to nejsou žádný obyčejný poldové, a ještě vrchní inspektor až k nám do domu, co po tobě můžou chtít? Larry ukáže ke stropu, ne tak nahlas, prosím tě. Vejde do kuchyně, kouše se do rtů, obrátí sklenici z odkapávače a nechává si odtéct vodu, dívá se ven do tmy za odraz své tváře, ty třešně jsou už staré a brzy začnou hnít, možná se budou muset zjara porazit. Dlouze se napije a vejde zpátky do obýváku. Poslouchej, říká a téměř vidí svůj hlas klesat do šepotu. Ukáže se, že to nic není, o tom jsem přesvědčenej. Mluví a cítí, že z něj důvěra uniká, jako by si tu vodu nalil mezi prsty. Ona ho pozoruje, jak se znovu sesouvá do křesla, tělo poddajné, ruka mu automaticky přepíná televizní kanály. Larry se otočí a vidí, že je vězněm v jejím pohledu, pak se předkloní a povzdechne, tahá se za bradu, jako by si chtěl vousy vytrhat. Podívej, Eilish, přece víš, jak fungujou a po čem jdou, sbírají informace, dělají to nenápadně a nakonec jim je asi musíš dát tak nebo tak, zřejmě dávají dohromady případ proti nějakýmu učiteli, tak je logický, že chtějí mluvit se mnou, dát nám vědět předem, třeba než někoho zatknou, hele, já jim zavolám zítra nebo pozítří a uvidíme, co chtějí. Eilish se soustředí na jeho obličej a je si přitom vědoma jakési nulity ve středu svého bytí, mysl i tělo se touží podrobit spánku, za chvilku půjde nahoru a vklouzne do pyžama, kolik jí asi zbývá hodin, než se miminko probudí na krmení. Larry, osloví ho a vidí, jak sebou škubne, jako by mu dala do ruky drát pod proudem. Řekli, abys jim zavolal co nejdřív, vem telefon a zavolej jim teď hned, číslo je na vizitce, ukaž jim, že nemáš co tajit. On se chvíli mračí a pak se pomalu nadechne, jako by odhadoval míru čehosi, co se před ním tyčí, otočí se a hledí jí přímo do tváře, oči zúžené hněvem. Co tím chceš říct, abych ukázal, že nemám co tajit? Víš, co myslím. Ne, nevím, co tím myslíš. Ale to se přece jen tak říká, Larry, prosím tě, zavolej jim hned teď. Proč musíš krucinál ze všeho dělat problém, říká on, hele, nebudu jim přece volat v tuhle hodinu. Larry, prosím tě, udělej to, já už tady žádný NGSB nikdy vidět nechci, přece víš, co se povídá, co že se tu v posledních měsících děje. Larry se v křesle předkloní, zdá se, že nemá sílu vstát, zamračí se, pak přejde k ní a vezme jí dítě z náruče. Eilish, prosím tě, poslechni mě na moment, respekt platí na obě strany, oni vědí, že mám spousty důležitý práce, jsem přece zástupce generální tajemnice Svazu irských učitelů a ne nějakej hejpočkej, nebudu skákat na každý písknutí. To je všechno ohromný, Larry, ale můžeš mi říct, proč teda přišli sem do domu zrovna v tuhle hodinu a ne k tobě do kanceláře během dne? Podívej, zlato, já jim zavolám zítra nebo pozítří, jo, a můžeme toho už pro dnešek nechat? Tělem ještě stojí před ní, ale očima už se obrátil k televizi. Je devět hodin, říká, chci slyšet, co je ve zprávách, proč Mark ještě není doma? Eilish bloudí očima ke dveřím, ruka spánku ji bere kolem pasu, vykročí k Larrymu a vezme si od něj miminko. Nevím, odpoví, už ho nestačím sledovat, měl dneska pozdě odpoledne trénink a nejspíš pak zašel na večeři někam ke kamarádovi, nebo je možná se Samanthou, oni jsou poslední dobou úplně nerozlučný, já jenom nechápu, co na ní vidí.

Cestou autem přes město ho čím dál víc popuzuje, jak mu mysl bloudí sem a tam, tlačí na něco, co sám hledá, ale zároveň cítí potřebu od toho uhnout. Hlas v telefonu byl tak věcný, skoro zdvořilý, omlouvám se za tu pozdní hodinu, pane Stacku, vyřídíme to co nejrychleji. Zaparkuje v postranní uličce za policejní stanicí v Kevin Street, vzpomene si, jaké to tu bylo dřív na hlavní třídě v tuhle dobu každý večer, rozhodně mnohem živější, centrum poslední dobou utichlo až moc. Když přistupuje k recepci, uvědomí si, že zatíná zuby, a uvolní ústa do úsměvu, myslí na děti, Bailey nepochyně ví, že šel pryč, ten kluk má uši všude. Dívá se na bledou, pihovatou ruku policisty ve službě, který neslyšně mluví do telefonu. Přijde si pro něj mladý detektiv, kostnatý a bryskní v košili s kravatou, tvář má voskovou a korektní, hlas odpovídá tomu, který předtím slyšel v telefonu. Děkuji vám, že jste se dostavil, pane Stacku, pojďte prosím za mnou, vynasnažíme se, abychom vás příliš nezdrželi. Larry za ním stoupá po kovovém schodišti, procházejí chodbou plnou zavřených dveří, načež ho uvede do výslechové místnosti se šedými židlemi a šedě polstrovanými zdmi, všechno tu vypadá nově, pak se dveře zavřou a on tam zůstane sám. Posadí se a studuje vlastní ruce. Čte si v telefonu a pak vstane, chodí po místnosti a myslí na to, jak ho záměrně zatlačili do nevýhodné pozice, chovají se k němu urážlivě, je už dávno po desáté hodině. Když vejdou do místnosti, uvolní zkřížené ruce a pomalu si přisune židli, posadí se a sleduje téhož tenkého policistu a s ním ještě dalšího asi svého věku, který už přibírá na váze, v ruce drží hrnek opatlaný od vybryndané kávy. Ten si Larryho Stacka prohlíží s náznakem úsměvu, nebo snad to dělají ty vrásky kolem úst, že působí přátelsky. Dobrý večer, pane Stacku, já jsem vrchní inspektor Stamp a tohle je policejní vyšetřovatel Burke, můžeme vám nabídnout čaj nebo raději kávu? Larry se podívá na ušmudlaný hrnek a naznačí rukou odmítnutí, bezděčně zkoumá tvář mluvčího, hledá v ní podobu, kterou poznává v paměti. My už jsme se jednou setkali, řekne, galský fotbal v Dublinu, že ano, hrál jste v záloze za UCD a nastoupil jste proti mně v tom zápase s Trinity Gaels, my tenkrát byli ve skvělý formě, to byl ten rok, kdy jsme vás totálně rozdrtili. Inspektor mu civí do obličeje, vrásky kolem úst se zhroutily a pohled zamlžil, místností vládne neproniknutelné ticho. Potom promluví, aniž by zavrtěl hlavou. Nevím, o čem mluvíte. Larry náhle reaguje na zvuk vlastního hlasu, slyší sám sebe, jako kdyby byl v místnosti jen přítomen a sledoval ten výslech s ostatními, vidí se z protější strany stolu, vidí se špehýrkou ve dveřích, jinak se do místnosti nahlédnout nedá, není tu ani špionážní zrcadlo, jaká ukazují v televizi. Slyší, jak nepřirozeně mu hlas zní, asi příliš žoviálně. Určitě jste to byl vy, hrál jste v záloze za UCD, soupeře já nikdy nezapomenu. Policista se napije z hrnku, převaluje kávu za zuby a upřeně na Larryho zírá, až si Larry uvědomí, že on sám sklopil oči na stůl, přejede prstem po poškrábaném laku a znovu vzhlédne k inspektorovi. Rysy v obličeji se rozšířily, to jistě, postava rozsochala, ale to, co říkají oči, se nemění nikdy. Podívejte, řekne, já chci tohle rychle vyřídit, měl bych už dávno být doma s rodinou a chystat se do postele, tak mi řekněte, co pro vás můžu udělat? Vyšetřovatel Burke udělá gesto s otevřenou dlaní vzhůru. Pane Stacku, my víme, že jste velmi zaměstnaný, a jsme rádi, že máme možnost s vámi hovořit, obdrželi jsme obvinění, které se týká přímo vaší osoby. Larry Stack sleduje upřené pohledy obou mužů a cítí, jak mu vysychá v hrdle. V místnosti se cosi pohybuje, neurčitě to tuší, na okamžik znehybní a pak pohlédne vzhůru, vidí tam kupolové stropní světlo, kde se zachytil drobný noční motýlek a nepříčetně bije křidélky o sklo, oranžová kupole je potřísněná a plná mrtvolek jeho předchůdců. Vyšetřovatel Burke už otevřel desky a Larry před sebou vidí bezkrevné ruce kněze, vidí, jak na stůl mezi ně položily potištěný list papíru. Začne ten list číst, pomalu zamrká a zatne zuby. Dlouhou chodbou klepou kroky, až dostanou rozhřešení zavřením dveří. Larry slyší tlumené bití křidélek, na okamžik si je vědom toho, že v něm něco začíná odumírat. Vzhlédne a vidí, jak ho vyšetřovatel Burke přes stůl pozoruje, ty oči si ho prohlížejí, jako když mají moc volně se toulat jeho myšlenkami a zkoušejí z nich uvolnit něco, co tam není. Larry přejede pohledem směrem k inspektorovi, který ho teď studuje s téměř bezelstným výrazem, odkašle si a pokusí se na ty dva usmát. Pánové, vy snad si ze mě děláte legraci? Pozoruje je a cítí, jak mu úsměv mizí z tváře, uvědomí si, že zvedl ten papír ze stolu a mává jím ve vzduchu. Ale tohle je naprosté šílenství, jen počkejte, až o tom uslyší generální tajemnice, vezme to přímo k ministrovi, o tom vás můžu ujistit. Mladý vyšetřovatel si významně zakašle do pěsti a obrátí se k inspektorovi, který se usměje a začne mluvit. Jak jistě víte, pane Stacku, tohle je pro stát těžká doba, máme instrukce, abychom veškerá obvinění, která jsou nám předložena, brali vážně— O čem to sakra mluvíte? říká Larry, tohle není žádné obvinění, nedává to smysl, něco překrucujete, vezmete jednu věc a překroutíte ji do něčeho jiného, vypadá to, že jste si to napsali sami. Pane Stacku, nepochybně jste si vědom Zákona o mimořádných pravomocích, který vstoupil v platnost letos v září vzhledem ke stále trvající krizové situaci, jíž stát čelí, a který dává NGSB zvláštní pravomoci a prostředky k udržení veřejného pořádku, tak jistě chápete, jak se nám tohle jeví, vaše jednání působí jako činnost někoho, kdo chce podněcovat nenávist vůči státu, zasévat neshody a nepokoje – pokud následky určité činnosti ohrožují stabilitu na státní úrovni, rýsují se nám dvě možnosti, buď je ta osoba agent jednající v protistátním zájmu, nebo si není své činnosti vědoma a jedná tak neúmyslně, ale tak či tak, pane Stacku, výsledek je v obou případech stejný, ta osoba tím poslouží zájmům nepřátel státu, a tak na vás apelujeme, pane Stacku, abyste zpytoval své svědomí a ujistil se, že k tomu nedošlo. Larry Stack dlouho mlčí, zírá na ten list papíru, aniž by ho viděl, potom si odkašle a pevně sevře ruce. Jestli vám dobře rozumím, tak vy ode mě chcete, abych prokázal, že moje chování není podvratné? Ano, pane Stacku, přesně tak. Ale jak mám prokázat, že to, co dělám, není podvratné, když vykonávám pouze svoji práci odboráře, v souladu se svým ústavním právem? To je na vás, pane Stacku, pokud ovšem nedospějeme k závěru, že si to vyžaduje další vyšetřování, protože v takovém případě už to nebude na vás a rozhodneme to sami. Larry si uvědomí, že vstal ze židle a kotníky zaťatých pěstí se opírá o stůl. To, co vidí v té tváři, je vůle, a chápe teď, že ho sem dostali proto, aby ho o tu vůli zlomili, o vůli autorizovanou jakýmsi absolutnem, které má moc převrátit ano v ne a z ne udělat ano. Chci, aby to bylo naprosto jasné, prohlásí, ministr se o tomhle dozví a bude z toho malér, nemůžete vedoucí odborové funkcionáře výhrůžkami donutit, aby přestali vykonávat svou práci, učitelé mají v téhle zemi právo vyjednávat o lepších podmínkách a zapojit se do pokojné protestní akce, která nemá vůbec nic společného s touhle takzvanou krizí ohrožující stát, a já teď s dovolením odcházím domů. Ten druhý vyšetřovatel pomalu otevírá ústa a Larry si je téměř jistý, že to vidí, myslí na to cestou zpátky do auta i potom, když v autě dlouho sedí a dívá se, jak se mu ruce třesou na klíně. Jako by ten motýlek uletěl tomu policistovi z pusy.

Nejdřív Bena do jeslí a pak děti do školy; Molly vystupuje z touranu předními dvířky se sluchátky na uších, Bailey v tu chvíli bouchne zadními, Eilish se dívá přes rameno, vidí ho přes mokré sklo jako pointilistický obrázek, jak tam stojí a natahuje si kapuci, ona už začíná vyjíždět zpátky na silnici, když vtom na okénko zabuší ruka, Molly křičí, aby zastavila, a prudce otevře dvířka, chňapne z podlahy tašku na tělocvik a zmizí. Tohle zimní světlo, ta studená šmouha listopadu, Eilish se zařadí do provozu a cítí jen vlastní vyčerpanost, své automatické pohyby, v přestávce u světel nemyslí na den, který má před sebou, ale na to, jak bezúčelně ten den uplyne, další den zapomenutý a vstřebaný do tiché bilance dnů, vidí sama sebe v práci a ví, že už své zaměstnání přestala považovat za profesní kariéru – pravá práce mikrobioložky sestává z dlouhých hodin stání v laboratoři, hledání důkazů, prověřování hypotéz proti realitě, proti čemukoliv, čemu chce jedinec věřit, odpověď se vždycky nachází ve výsledku. Ona ale teď tráví dny vyřizováním emailů nebo telefonováním, ze specialistky se stala generalistka bez bílého pláště, manažerka personálu, která na poradách plave a klade nesprávné otázky. Posadí se k pracovnímu stolu, podívá se na emaily a přesune jeden hovor na 17.30. Zvedne mobil a zavolá Larrymu. Vyplnil jsi ty žádosti o pas, jak jsem tě prosila? zeptá se ho. Hele, zlato, já jsem z toho pořád ještě trochu rozhozenej, nemůžu to dostat z hlavy. Mluví, jako by z něj ve spánku někdo vypustil vzduch a on se probudil celý splasklý, seděl tam ráno na pelesti a zíral na podlahu. Řekls to v práci? zeptá se. Slyší ho, jak něco povídá kolegovi, rukou přitom zakrývá telefon. Nechala jsem je nahoře na psacím stole. Cos nechala nahoře na stole? Ty formuláře na pasy. Larry, měl bys zavolat Seanu Wallacovi a promluvit s ním, mimořádný pravomoci nemimořádný pravomoci, jsou tady přece pořád ještě ústavní práva. Já to chci vzít rovnou ke generální tajemnici, ale ona tu dneska není, má virus. Hele, Larry, a řekni mi, jestlipak se Sean ještě předvádí s tou děvenkou? Sean Wallace má teď plný ruce práce s tím procesem s Fitzgeraldem, nechci ho otravovat, kdo dneska vaří večeři? Stejně si myslím, že bys mu měl zavolat, dneska vaříš ty. Tak dobrý, já mám mít mítink v 18.30, ale zruším ho, nemám na to náladu. Larry. Co je, zlato? Ale nic, koupila jsem včera trochu mletýho, můžeš udělat burgry, hele, já už musím jít. Ukončí hovor, ale zůstane ještě chvíli sedět s telefonem v ruce, vědoma si nepříjemného pocitu. Podívá se na telefon a vrátí se v duchu do toho hovoru, sleduje cestu svého hlasu k Larrymu, aby se signál dostal do jeho mobilu, musí se přenést, nejdřív se musí zachytit a pak přenést přes síťový vysílač. Najednou slyší svůj hlas, jako by ho poslouchala v jiné místnosti. Promluv si s ním, mimořádný pravomoci nemimořádný pravomoci, jsou tady přece pořád ještě ústavní práva. Přeběhne jí mráz po zádech a ona prudce vstane ze židle, zamíří do kancelářské kuchyňky a myslí si, v jiných zemích snad ano, ale tady se tyhle praktiky netrpí, přece naše policie, náš stát, tady se hovory odposlouchávat nesmí, vyvolalo by to pobouření. Myslí na to auto zaparkované včera večer před domem, myslí na NGSB, na šeptané zprávy o tom, co všechno se prý teď děje, a když vchází do kuchyňky, má dojem, že tu místnost ani nezná. U kávovaru stojí Paul Felsner, nový globální zákaznický manažer, a tahá si za manžetu košile. Kávovar dovrčí s tichým mlasknutím, on se obrátí a usměje se, aniž by mu ten úsměv dosáhl k očím. A vida, Eilish, doufal jsem, že tě uvidím, nechal jsem ti hlasovou zprávu a tys nereagovala, ten video hovor s Asakuki se musel přesunout na 18 hodin. Něco v jeho obličeji nehraje, pomyslí si ona, měl by mít tmavé oči, ale má je zelené, a pohled jí sklouzne na kruhový stranický odznáček Národní aliance na klopě jeho saka, SNA, ten nový státní znak. Znovu se mu podívá na ruce a vidí, že jsou nějak nepatřičně malé. Aha, já si nevšimla, odpoví mu, ten hovor bohužel nestihnu, ale dík, žes mi dal vědět.

Na pobřeží je modrý kůň, přijde k ní a ona na něm teď cválá podél vody, je mimo čas, nestárnoucí, zalitá světlem, dole v předsíni zvoní telefon a ona cválá dál, až z toho snu vyjede do ložnice. Larry sedí na kraji postele a mne si oči. Proboha, zašeptá ona, čtvrt na dvě, kdo to volá v tuhle hodinu? Jen aby to nebyla zase tvoje sestra, řekne on. Předkloní se a vykročí ke dveřím, natáhne se pro stín, který rozevře křídla do tvaru županu. Nohy v pantoflích pleskají dolů po schodech, ona leží a poslouchá, jak Ben dýchá v postýlce, přidušené zakašlání odvedle z pokoje chlapců. Larryho tlumená slova se nesou nahoru, beztvará přistávají v ložnici a ona přemýšlí, kdo to může volat, myslí na svou sestru Áinu v Torontu, udělala to už jednou před lety, ježíšmarjá, promiň, sestři, obrátila jsem si časový pásma, měla jsem zrovna pár skleniček. Zavře oči a pokouší se znovu přivolat toho modrého koně na pobřeží, hledá si ho v paměti, kolik ti tam bylo let? Je to v zimě, obloha visí nízko nad mořem, ona se patami dotýká koňských boků, cítí pod sebou tu pulzující vitalitu, Larryho váha přitlačí na matraci vedle ní. Zrovna jsem znova usínala, řekne. On nepromluví, ale zírá do zdi, je nějak zemdlený a těžce dýchá, ona se natáhne a stiskne mu paži. Co je, Larry? Rozsvítí lampičku, posadí se a vidí, jak mu pohlazení světla dodává dětskou tvář, on se k ní obrátí se zamračeným, tázavým pohledem a odkašle si. To byla Carole Sextonová, Jimova žena, připadala mi po telefonu skoro hysterická, Jim včera odešel z kanceláře a nevrátil se domů. A to je všechno, Larry, já už málem měla strach, že někdo umřel. Poslouchej, Eilish, ona říkala, že ho sebrali. Kdo že ho sebral? No kdo, přece NGSB. NGSB? Jo, to říkala. Ale to nedává smysl, Larry, co tím myslí, že ho sebrali? No zatkli ho asi, zadrželi, ukázalo se, že někdo viděl, jak ho strkají dozadu do auta, ale nenapadlo ho o tom někomu říct, dozvěděla se to až pozděj, když obtelefonovávala lidi. Jim Sexton, ten orátor, co ten kdy komu udělal? Jde o to, Eilish, že od něj od tý doby nikdo neslyšel ani slovo. Ale zavolal snad aspoň tomu odborovýmu právníkovi, jaksejmenuje? Michael Given, ne, vůbec nikomu, nezavolal ani svojí ženě. Ale přece nemůžou člověka jen tak zatknout a upřít mu právní pomoc, na tyhle věci jsou pravidla. Carol říká, že Michael tam je, na stanici v Kevin Street, ale oni mu házejí klacky pod nohy, jde teďka na noc domů, na to NGSB se vůbec nedá dovolat, že prej ani nemají přímý číslo, a já nechápu, proč mně nikdo ze svazu nezavolal, vypadá to všechno na pěknej bordel. To není pravda. Co není pravda? Na vizitce toho inspektora, co tady tuhle byl, je číslo mobilu, sám jsi mu přece volal, řekni mi, Larry, co se to děje? Já nevím, zlato, on prej zuří. Kdo? Michael Given. Určitě mu tu vizitku dej. No jo, že mě to nenapadlo, hned ji najdu, kde jsi ji nechala? Položila jsem ji na krbovou římsu v obýváku a pak jsem ji tam zastrčila pod hodiny. Poslechni, Eilish, Carol říkala, že si ho minulej týden předvolali a řekli mu, že na něj bylo podáno obvinění a on prej se jim vysmál, znáš Jima, a zeptal se jich, jestli je zatčenej, a když mu řekli, že ne, tak jim odrecitoval článek 40.6.1, oddíl třetí v plným znění přímo tam před nima, právo občanů sdružovat se, zakládat spolky a odbory, víš, jak to tam stojí, a že jestli dojde ke stávce, tak on sám zařídí, aby autobusy svezly do Dublinu dobrou půlku středoškolských učitelů z celýho Leinsteru. Eilish šátrá rukou po nočním stolku. Poslepu zvedne sklenici vody a napije se. Larry, kolik našich ústavních práv můžou podle těch mimořádných pravomocí pozastavit? Já nevím, ale ne tolik, ne takhle, veškerý podmínky pro zadržení pořád podléhají zákonu, jenže co je zákon, když se tohle děje, podívej, zatím o tom s nikým nemluv a neříkej to dětem. Larry, v tuhle hodinu nemůžeš dělat vůbec nic, pojď prosím tě zpátky do postele.

Eilish stojí a dívá se ven do tátovy zahrady. Dávné vzpomínky dusají po mokrém listí, houpají se na šplhadle, choulí se pod křovím, hlasy volají z minulosti, před pikolou za pikolou, už jdu! Pozoruje, jak ten jasan, který jí táta zasadil k desátým narozeninám, se teď tyčí nad úzkým pozemkem. Bailey sviští vysokou trávou a kope do listí, Molly fotografuje zimní vegetaci. Eilish se obrátí od stolu, kde sedí táta s nosem v novinách, Ben jí spí u nohou v autosedačce. Zvedne dva hrnky, prohlíží si je uvnitř, přejede prstem po okraji. Tati, koukni na ty hrnky, proč si někdy nezapneš myčku, ty vážně na nádobí musíš nosit brejle. Simon nezvedne oči od novin. Mám je na nose, prohlásí. No jo, ale potřebuješ je na mytí nádobí. Ty hrnky jsou od čaje celý hnědý. Tak to můžeš připsat tý neschopný uklízečce, co sem chodí. Když byla maminka živa, nikdy tady nebyl jedinej špinavej hrnek. Jak se na něj Eilish dívá, vrací se do pocitu svého dětství a vidí tátu tak, jak býval, s tím orlím nosem a bystrýma, pátravýma očima, tu postavu, která se teď scvrkává v židli, záda, která se hrbí ve vlněné vestě, jemné kůstky jeho prstů, které se hlásí skrz tenounkou kůži. On složí noviny, nalije čaj a začne bubnovat prsty do stolu. Já nevím, proč tohle pořád ještě čtu, prohlásí, vůbec nic v tom není, jenom samá lež. Ona si noviny vezme a perem se pustí do křížovky. Tátovy prsty přestaly bubnovat, a aniž by se na něj podívala, vycítí, že ji pozoruje, ale když zvedne oči, on se mračí. Kdo je to tam venku v zahradě s Eilish? zeptá se. Ona na okamžik pohlédne ven a pak se obrátí k tátovi, vezme ho za ruku. Tati, to je Bailey, venku s Molly, já sedím tady vedle tebe. Po tváři mu přelétne zmatený výraz, potom zamrká a odmítavě mávne rukou, odstrčí si židli. Ale no jo, samozřejmě, jenže ona se věčně tváří, jako by jí uletěly včely, zrovna jako ty, nikdy takový sluníčko, jako je tvoje sestra. Teď se na něj Eilish dívá s bolestným úsměvem. Takže jsme obě úplně jako ty, opáčí. Pohlédne ven k Molly a vidí v tom dívčím těle sama sebe, hodiny v hale se dohrkají k odbíjení a třikrát pak zazní gong z jejího dětství. S tím děvčetem nic není, prostě je jí čtrnáct, to není lehká doba, sama si to pamatuju až moc dobře. Vrátí se pohledem ke křížovce. Odznaky úřadu, řekne, na osm písmen, pátý je gé. Simon ihned utrousí slovo insignie, jako by mu celou dobu čekalo na jazyku. Eilish se mu podívá do tváře, raduje se za něj, vidí ty laločnaté záhyby po celém krku, oči skryté za převislou kůží víček, a přece si mysl střelí od boku a trefí do černého. Nalévá čaj a myslí si, ještě mu nic neříkej, dívá se na Baileyho, jak má jemné kosti, kdežto Mark je lamželezo jako jeho táta. Zvedne hlavu a řekne, Larry má trable na svazu, vláda nechce, aby šli kantoři do stávky, předvolali si ho a vyloženě mu vyhrožovali, věřil bys tomu? Kdo si ho předvolal? Ta NGSB. Simon se obrátí a beze slova na ni zírá, potom potřese hlavou a soustředí se na svoje prsty. Larry by si měl na tuhle bandu dát pozor, na tu NGSB, Národní aliance si je ustavila krátce po tom, co se dostala k moci, aby nahradili Zvláštní útvar kriminální policie, asi týden kolem toho bylo pozdvižení a pak to utichlo, nepochybně to potlačili, nikdy jsme v tomhle státě neměli tajnou policii, až doteď. Tati, oni sebrali oblastního koordinátora za Leinster, drží ho tam bez telefonu, bez právníka, svaz dělá velkej povyk, ale NGSB mlčí. Kdy se tohle stalo? V úterý večer— Molly venku zaječí, oba se otočí a vidí ji, jak se svíjí a mává rukama kolem sebe, Bailey visí nad ní na starém laně a svírá ji nohama jako v kleštích. Táta po Eilish najednou loupne očima. Poslyš, povídá, věříš na skutečnost? Tati, co to má prosím tě znamenat? Je to jednoduchá otázka, máš univerzitu, tak víš, co to znamená. No když to říkáš takhle, tak ano, vím, co myslíš, přednášku mi můžeš ušetřit. Simon na okamžik zabloudí pohledem k příborníku, na kterém leží stohy zažloutlých novin a publicistických časopisů, a zazubí se tím starým známým úsměvem. Eilish, ty a já jsme badatelé, vědci, patříme k určitý tradici, ale tradice je pouze to, na čem se všichni shodnou – vědci, učitelé, instituce, takže když změníš vlastnictví institucí, můžeš změnit i vlastnictví faktů, můžeš změnit strukturu víry, toho, na čem se všichni shodli, a právě to oni dělají, Eilish, je to vlastně docela prostý, SNA se snaží změnit to, čemu ty a já říkáme skutečnost, chtějí to zkalit jako vodu, když řekneš, že něco je něco jinýho, a když to říkáš dostatečně dlouho, tak to musí být pravda, takže když to pak opakuješ znovu a znovu, lidi to za pravdu uznají – je to pochopitelně stará myšlenka, není to vůbec nic novýho, ale my tady vidíme, jak se nám to děje před očima, ne v knize, ale v našem životě. Eilish mu pozná na očích, že sleduje jakousi vzdálenou myšlenku, a pokouší se mu nahlédnout do mysli, on skvrnitou rukou vytáhne zmačkaný kapesník, vysmrká se a zastrčí kapesník zpátky. Skutečnost se ovšem dřív nebo pozděj vyjeví, pokračuje Simon, můžete si na ni nějakou dobu půjčovat, ale skutečnost pořád čeká, trpělivě a tiše, než za to nakonec draze zaplatíte a váhy se vyrovnají— Ben se rozkucká a probudí se, kouká kolem sebe. Rozbrečí se a Eilish odstrčí židli, chlácholí ho, zvedne ho a pod šátkem si ho přiloží k prsu. Chtěla by teď mít to, co ji vždycky těšilo, chtěla by zavolat děti dovnitř a mít je kolem sebe, ale naráží jen na pocit temnoty, na zónu stínu, která se rozpíná. Nadechne se a pokusí o úsměv. Zarezervovali jsme si dovolenou na Velikonoce, budeme u Áini s její rodinkou a potom si ještě další týden trochu vyjedeme, na Niagarský vodopády, jestli se k nim dostaneme, a ještě na pár míst kolem Toronta, děti se vyřádí. Simon nepřítomně bloudí očima, Eilish si není jistá, jestli ji vůbec slyšel. On zvedne ruce ze stolu, zírá na ně, pak je zase položí a vzhlédne k ní. Možná byste měli zauvažovat o tom, že byste v Kanadě zůstali. Eilish si odstrčí dítě od prsu, vyskočí ze židle a dívá se shora na něj. Tati, co má tohle znamenat? Znamená to, že já už jsem na všechno moc starej, ale děti jsou ještě mladý, snadno se dokážou přizpůsobit, ještě máte čas začít znova, děti chytí místní přízvuk natotata. Ježíšmarjá, tati, poslouchej, co říkáš, nemyslíš, že je to přehnaná reakce? A co moje kariéra, co Larryho práce a co děti ve škole, Molly s tím hokejem, vždyť oni letos určitě vyhrajou žákovskou ligu za celej Leinster, vedou už o devět bodů, Mark už se ve škole pomalu blíží k maturitě a kdo tady asi dohlídne na tebe, když si ani ty hrnky pořádně neumyješ, paní Taftová sem nechodí než jednou týdně, a co když upadneš a zlomíš si kyčel, co potom?

Padá zimní déšť, vydatný a studený, ubíhající dny jsou v tom dešti zkřehlé a zmrtvělé, takže se zdá, že čas ani neplyne, jeden anonymní den střídá druhý, až najednou je zima v plném proudu. V domě vládne podivná, neklidná atmosféra. Přinesli ji ti dva, co přišli ke dveřím, a ona jim postupně zamořila celý domov, Eilish má pocit, jako by se určitá jednota v rodině pomalu začínala rozpadat. Larry pracuje dlouho do noci a ráno bývá podrážděný a uzavřený, jako by se pohyboval uvnitř jakési tiché zuřivosti, ruce neklidné, tělo se mu napíná jako pod obrovským náporem utahovaného tlaku. Příliš často přichází domů pozdě, ona ho vyhlíží skulinou mezi roletami a pak je honem pustí, aby ji nikdo neviděl, jako nějaká stará drbna, co špehuje sousedy, pomyslí si, a potom na něj čeká dole v předsíni, když vejde dovnitř. Měl jsi dneska vzít Molly na trénink, Larry, musela jsem zrušit další hovor s partnerama a to jsem se sotva vrátila z mateřský, jak myslíš, že tohle vypadá? On stojí u dveří s jednou botou napůl vyzutou, schlíple sklopí oči jako spráskaný pes, pak potřese hlavou, pohlédne jí přímo do očí a Eilish vidí, že v něm probíhá změna, a on pak promluví hněvivým šeptem. Eilish, oni se nás snaží rozbít, šíří ve svazu lži, nevěřila bys, co jsem dneska slyšel— Pod jejím přimhouřeným pohledem mu selže hlas a oči znovu hledají podlahu. Podívej, Eilish, já vím, slyším, co mi říkáš, a omlouvám se. Ukáže jí malý předplacený telefon, říká mu vypalovačka. I kdyby chtěli odposlouchávat, tohle číslo nemají. Ona ho pozoruje a myslí přitom na děti, které poslouchají, jak si tu šeptají v předsíni. Prosím tě, Larry, vždyť se chováš jako nějakej kriminálník, poslyš, vypadá to, že Bailey zřejmě chytil virus, šel si už lehnout— Larry pozdvihne ruku a zarazí ji. Já asi sotva budu kriminálník, když oni se nám snaží rozbít svaz, bez oprávnění zatýkají členy naší organizace, ten protestní pochod ale nezastaví. Přejde kolem ní do obýváku, jde do kuchyně a zavře za sebou dveře. Eilish ho přes sklo pozoruje, jak si odloží aktovku na židli a jde si ke dřezu umýt ruce, opře se o něj a dívá se ven. Chtěla by jít k němu, dopátrat se v tom těle jeho mysli, najít v té mysli toho dobrého, hrdého člověka, zapáleného, morálního a loajálního, teď v něm zuří válka proti něčemu neznámému, co nedokážou změřit. Myslí na to, jak poslední dobou Larry chce být sám, všichni nakonec hledají tu stejnou samotu, viděla to jednou nasprejované na zdi. Otevře dveře a strčí hlavu do kuchyně. Chceš večeři? Ne, dík, obědval jsem až odpoledne, možná si něco dám pozděj. Vejde Molly s respirátorem na obličeji. Dezinfikuje kliky, kohoutky a splachovadla, s pomocí samolepky vytvořila kolem pokoje chlapců kordon a odmítá jíst u stolu. Neposlouchá, když jí Eilish vysvětluje, že virus se vlastně nedá zastavit, ona ho v duchu vidí, jak napadne hostitelskou buňku a replikuje se, vidí tu tichou továrnu v těle a jak virus nepozorovaně vyjíždí po dechu ven. Na druhý den onemocní Molly a Mark, oba zalehnou a potom i Larry, Eilish je ráda, že je má všechny doma, dokonce se zdá, že Larry je už zase, jako býval, směje se, že ona i miminko jsou imunní, dobírá si Marka, když vejde do dveří s vlasy přes obličej a posmrkává do papírového kapesníčku. Ty vypadáš, říká mu, ani bych tě na ulici nepoznal. Chtěl by někdo kromě táty kafe? zeptá se Mark. Všichni se sesednou ke sledování filmu a Mark se vrací s pitím, Eilish si měří jeho dlouhou, pevnou postavu, ještě mu není sedmnáct a už dorostl tátu. Poposedni, řekne Mark a posadí se vedle ní, položí si jí paži kolem ramen a ona si už ani nevzpomíná, kdy byli naposled všichni doma takhle spolu, Molly se k ní choulí z druhé strany, Bailey na sedacím pytli vyjídá lžičkou zmrzlinu, Larry je před televizí a Ben jí spinká na klíně. No tak tohle snad ne, říká Mark, kolikrát už jsme na tuhle sentimentální srágoru koukali? Mně se to líbí, prohlásí Bailey. Mně taky, přidá se Molly, je to hrozně roztomilý. Mami, připomeň mi, jak jste se vy dva seznámili? Larry se zasměje, Mark zaúpí a říká, kolikrát už jsme to slyšeli, copak nevíš, že táta je velkej romantik a musel maminku honit celý měsíce se síťkou na motýly? To není pravda, oponuje Eilish a usmívá se na Larryho. No, částečně to pravda je, já samozřejmě jsem velkej romantik, ale pokud jde o to ostatní, měl jsem na to pytel na brambory. Když se jí Ben na klíně probudí, prohlíží si jeho tvářičku a představuje si, jak bude vypadat, až vyroste, Mark i Bailey jí ukázali, jak jsou takové představy mylné, z jabloně může spadnout pomeranč a Ben dozajista vyroste do své vlastní podoby. A přece v něm hledá Larryho rysy a doufá, že z něj jednou bude člověk jako jeho táta, přestože ví, jak to chodí, že všichni chlapci vyrostou a obrátí se k domovu zády, jdou bořit svět pod záminkou, že ho staví, tak jim káže zákon přírody.

Eilish se po obědě vrací do kanceláře a pronásleduje ji nějaká utkvělá, ale nejasná myšlenka. Cosi skrytého se dožaduje její pozornosti, pátrající mysl přistává na jiných věcech, jako že zapomněla Benovi přibalit do jeslí náhradní oblečení nebo že ještě neposlala ty vyplněné žádosti o nové pasy. V tu chvíli si vzpomene na svůj mobil, který nechala na pracovním stole. Zvedne ho, čeká několik zmeškaných hovorů, ale není tam ani jeden, to není Larrymu podobné, že by z pochodu nezavolal. Vykročí směrem ke kuchyňce a zachytí pohled Rohita Singha, který mluví do telefonu, ale očima nad monitorem svého počítače jí něco sděluje, ona to sdělení není schopna rozluštit, tak jen pokrčí rameny a zkroutí pusu do univerzální parodie smutku. Teď slyší, že ji někdo volá jménem, otočí se a vidí Alici Dealyovou, jak váhavě vychází z kanceláře. Eilish, ty se nedíváš na zprávy? Ne, právě jsem se vrátila z oběda. Jen to řekne, hned ví, co Alicin výraz znamená, jde ke kanceláři a na okamžik cítí, že zpomaleně plave vestoje, brodí se vpřed, a jak vejde dovnitř, zhluboka se nadechne, když vidí, že se všichni tísní kolem Aliciny velké obrazovky. To, co vidí ve zprávách, je otřesný záběr náhlého útoku koní řítících se ulicí změněnou v temné a čmoudící inferno. Vidí policisty s pendreky, jak mlátí účastníky pochodu, až se hroutí a lezou po zemi, zahánějí je do rohů, v jednom zpomaleném záběru se plíží slzný plyn, v opakovaných klipech prchají protestující na okraji. Krčí se u domovních dveří, svetry přetažené přes nos a stále znovu se opakuje záběr učitele, kterého muži v civilu vlečou k neoznačenému autu. Zaplaví ji pocit bezmoci, stojí teď u svého stolu s telefonem a poslouchá, jak vyzvání, dozvoní, Paul Felsner to sleduje přes kancelářské žaluzie. Eilish se posadí za svoji obrazovku a chce ho v duchu vidět před sebou, Larryho, ale vidí místo toho jen Felsnerův dlouhý, zkoumavý pohled, vidí sama sebe, když půl hodiny předtím jedla sendvič a čas mezitím ubíhal, čas už jí utekl. Musí se k němu dostat, cítí teď jeho blízkost a neurčitý pocit viny. Shrne svou propustku a ostatní drobnosti do tašky, vyběhne z kanceláře s kabátem napůl oblečeným, schodiště se rozduní ozvěnou jejích kroků a už stojí venku s telefonem u ucha, Larryho mobil vyzvání bez odpovědi, a když to zkouší znovu, telefon je vypnutý. V té chvíli vzhlédne a připadá jí, že se ten den dostal pod nějakou cizí oblohu, něco se v ní rozpadá a déšť jí zvolna smáčí tvář.