Přeložil Pavel Musiol

THE HEIRESS AT SEA

Text copyright © 2023 by Christi Caldwell Incorporated

All rights reserved.

This edition is made possible under a license arrangement originating
with Amazon Publishing, www.apub.com,
in collaboration with Kristin Olson Literary Agency s. r. o.

Translation © Pavel Musiol, 2025

ISBN 978-80-249-5794-4

Obsah

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4

Kapitola 5

Kapitola 6

Kapitola 7

Kapitola 8

Kapitola 9

Kapitola 10

Kapitola 11

Kapitola 12

Kapitola 13

Kapitola 14

Kapitola 15

Kapitola 16

Kapitola 17

Kapitola 18

Kapitola 19

Kapitola 20

Kapitola 21

Kapitola 22

Kapitola 23

Mým jedinečným čtenářům
z Koutku Christi Caldwellové.
Děkuji vám za vaše úsměvy a diskuse o mých knihách, postavách a světech.
Vaše příspěvky, komentáře a debaty mi ohromně
zpříjemňují den a naplňují mé spisovatelské srdce.
Jsem tolik vděčná za jednoho každého z vás.
Nathanova a Cassiina kniha je pro vás.

Kapitola 1

Náměstí Grosvenor,

Londýn, Anglie

Jaro 1814

Lord Nathaniel Ellsby, čtvrtý markýz z Winfieldu, se už od chlapeckých let vyžíval v maření otcových přání. Naskytla-li se mu sebemenší příležitost, aby ho nějak zklamal nebo nechal čekat, Nathan se jí chopil.

To, že byl právě zastaven před pracovnou vévody z Roxburghe, však pro tentokrát vědomou součást jeho plánů netvořilo.

„Přišel vám dopis, mylorde,“ zamumlal jeho rodinný komorník a podával mu psaní.

Nathaniel ho přijal a prozkoumal oficiální pečeť Koruny. Zajel prstem pod šarlatový vosk a dopis otevřel.

Následně přečetl těch několik řádků, které obsahoval.

Nadešel čas.

„Až budeš schopen se k nám připojit,“ křikl ze své kanceláře otec, jehož podráždění se zvučně neslo celou chodbou, „nenech se znovu pobízet, Nathanieli.“

Poté, co dopis znovu složil podle jeho ostrých záhybů, si jej Nathaniel zasunul do kabátku, načež ještě chvíli počkal a pak lehkým krokem vstoupil do místnosti. „Matko,“ pozdravil, přistoupil k ní a políbil ji na tvář.

„Nathanieli! Chlapče můj!“

Vévoda nad tím projevem citů protočil panenky.

„Tak už si přece sedni! Musíme toho tolik probrat,“ řekla matka a uvedla ho k židli naproti vévodovi.

V místnosti se rozhostilo ticho, jak se otec a syn pohroužili do dlouhé, mlčenlivé bitvy dvou vůlí.

Nathaniel se nenarodil jako dědic. Narodil se spíše jako náhradník, jeden z řady dalších čtyř podobných náhradníků, kteří následovali.

V jeho mysli neexistovalo sebemenší očekávání, že by se jednoho dne mohl stát vévodou. Překvapilo to dokonce i jeho otce, jenž vždy projevoval okázalý nezájem o všechny děti, jimiž Nathanielovu matku obdařil.

Ze svých potomků vídal výhradně svého dědice.

Jeho ostatní děti byly prostě jen děti, přívažek k jeho titulu – děti pro případ nouze, kdyby se snad jeho vévodské linii mělo přihodit to nejhorší.

Ale že by se takový případ mohl přihodit právě jemu, to ho ani v nejmenším nenapadlo.

Koneckonců, zlé věci se přece mocných, bohatých a vlivných mužů netýkají. Tento otcovský nezájem Nathaniela nijak netrápil. Popravdě to byl spíš dar z nebes.

Nikdy svému bratrovi nezáviděl onu pozornost, jíž se mu z vévodovy strany dostávalo. Byl tak ušetřen utrpení otcovy společnosti a získal svobodu podnikat věci, jež urozený dědic podnikat nesměl: totiž dělat, co se mu zachtělo.

Z tohoto důvodu měl možnost, poté co dokončil školu, ucházet se u viceadmirála o hodnost námořního důstojníka, bez sebemenších překážek či byť jen smítka zájmu ze strany muže, který ho zplodil. Zatímco se ostatní lordi jeho druhu poflakovali po Londýně, pili a spali se ženskými, on se vydal na moře. Předsevzal si, že se k něčemu vypracuje… k něčemu víc než jen pozici náhradníka.

Z tohoto důvodu Nathaniel, poté co se v námořnictvu naučil všemu, čemu mohl, prodal svou důstojnickou hodnost a stal se loďařským magnátem, což jeho otec nevzal na vědomí ani mrknutím oka. Na to by koneckonců musel mít o Nathaniela nějaký zájem.

Z tohoto důvodu nemusel nijak probírat a obhajovat svůj záměr pustit se do skandálního podniku válečného korzárství.

Takových svobod a takového luxusu se dostávalo vévodským náhradníkům. O takových darech si mohli dědicové vévodských titulů nechat jen zdát.

Tato skutečnost se mu zjevila ve vší jasnosti poté, co jeho starší bratr po pádu z koně předčasně a nenadále zesnul.

Od onoho okamžiku se veškerá očekávání přenesla na Nathaniela.

Vévoda porušil ticho jako první.

Udeřil pěstí do lesklého povrchu svého mahagonového stolu, až křišťálový kalamář nadskočil. „Měl jsem s tebou trpělivost, chlapče. Byl jsem tolerantní. Nechal jsem tě vyvádět ty tvé skopičiny. Ale teď je nejvyšší čas, abys začal plnit povinnosti, které vůči mně máš.“

„Povinnosti, které mají samozřejmě přednost před mou službou králi a vlasti,“ pronesl pomalu a táhle Nathaniel.

Jeho otec, jemuž se nikdy nikdo neodvážil odporovat, sarkasmus samozřejmě nečekal. „To je krucinál pravda. Aspoň tohle je ti jasné,“ vykřikl. „A co víc, ty králi, Koruně, a ani vlasti už hezkých pár let nesloužíš.“

To se muselo jeho protivnému otci zase nechat, něco málo o něm přece jen věděl.

Vévoda se ohlédl po své ženě, sklánějící se nad Nathanielovým ramenem. „Tvůj syn je paličák, přesně jako ty.“

Přesně jako ona?

Největší vzdor, jakého se vévodkyně vůči způsobům svého manžela dopouštěla, spočíval v tom, že milovala své děti mnohem vřeleji, než vévoda považoval za nutné a vhodné. Děti, dle vévodova názoru, by měly vychovávat chůvy, guvernantky a služebnictvo – nikoliv jeho urozená manželka.

Zachvěla se jako bledý, nejistý motýl. „Nathaniel je hodný chlapec.“

„Hodný chlapec?“ ušklíbl se vévoda. „Kdyby byl hodný chlapec, plnil by si svoje zatracené povinnosti. Choval by se zodpovědně a nekomplikoval by mi život.“

Matka začala vydávat nesmyslné konejšivé zvuky a uklidňovala rozohněného vévodu stejným způsobem, jakým konejšila všechny své syny.

Nathaniel soustředil pohled na svého zploditele a hledal v jeho tváři kousek sebe samého. Jelikož však spatřil především baňatý frňák s rozšířenými nosními dírkami a temné, věkem zkalené oči, naštěstí žádný nenalezl.

Nathanielovy vlasy byly blonďaté, zatímco otec měl tmavé. Byl obdařen modrýma očima, kdežto ty vévodovy byly hnědé. Pomineme-li vzpurnou linii nepůvabné čelisti, končila jakákoliv podobnost mezi otcem a synem u stejně impozantní výšky šesti stop a čtyř palců.

Ačkoliv jedna důležitá podobnost by se mezi nimi přece jen našla – Nathanielovi byl starý vévoda srdečně ukradený. Tato lhostejnost a absolutní nedostatek pocitu sounáležitosti s jeho otcem představovaly dědictví, které od svého zploditele obdržel.

Jeho Milost znovu udeřila svými svalnatými tlapami do stolu a naklonila se dopředu, čímž Nathanielovi připomněla vévodovy vysoce ceněné lovecké psy. „Dovolil jsem ti víc než dost,“ řekl tak vztekle, až se mu koutky jeho masitých rtů zalily slinami. „Nechal jsem tě, ať si hraješ na piráta –“

„Jsem korzár,“ přerušil ho Nathaniel ledovým tónem, který si v ničem nezadal se studeným srdcem lorda, jehož měl před sebou.

S vévodou to ani nehnulo. „Dokonce jsem ti dovolil koupit si lodní společnost.“ Znovu udeřil pěstí do stolu, tentokrát silněji. „Ale ať se propadnu, jestli…“

Zatímco jeho otec láteřil nad posledním příkořím svého osudu, složil Nathaniel ruce do klína. Většině šlechticů by stačilo, že za Nathanielem čekali ještě Laurence, Sebastian, Eric a Jamie – čtyři stejně schopní synové. Zatímco vévoda pokračoval ve svém proslovu, hleděl Nathaniel do bodu nad jeho hlavou. Kdysi míval bratrů pět. Ten nejstarší, Marcus, byl však pryč, stejně jako památka na něj. Ačkoliv popravdě Marcuse vévoda od ostatních separoval s úkolem poučit se o svých budoucích povinnostech, a toto oddělení proběhlo tak záhy, že tam Marcus vlastně nikdy nebyl – ne doopravdy. Skutečnost, že pro ně Marcus byl spíše cizím člověkem než skutečným sourozencem, Nathaniela stále bolela a sloužila mu jako další nevítaná připomínka toho, proč cítil ke člověku, který ho pomohl přivést na svět, takový odpor.

Skočil vévodovi do řeči a přerušil jeho ohnivou tirádu. „Kdyby se mi něco mělo stát, Laurence, Sebastian, Eric a Jamie, ti všichni, by v postavení budoucího vévody odvedli fantastickou práci.“

„Sebastian a Eric bojují s naší rodovou kletbou a Jamie je ještě malý kluk.“

Tím vynechal rodinného rebela. „Laurence –“

Otec práskl dlaní o stůl. „Ty jsi můj dědic.“

Nathaniel se prudce odsunul od stolu a přehodil si obutou nohu přes koleno. „Ach, ano, a bylo by neodpustitelné, kdybych se s tvými mladšími syny jakýmkoliv způsobem stýkal.“

Jiný muž by se možná urazil a zapřísahal by se, že ke všem náhradníkům cítí stejnou lásku a náklonnost. Ale vévoda zůstal zatvrzelý a necitelný jako vždy. „Skončil jsi, Nathanieli. Princátku to vysvětlím sám,“ prohlásil jeho otec.

Tomu věřil. Ano, vévoda sice měl mimo Nathaniela ještě čtyři syny, kteří se mohli stejně dobře zhostit jeho povinnosti, ale co se jeho týkalo, příští dědic byl vždy jediný dědic. A jelikož byl vévoda nejlepším přítelem Šíleného krále, jeho syn, princ regent, bude vévodův vztah ke Koruně ctít.

Otec bodl prstem směrem k Nathanielovi. „Oženíš se s tou holkou vévody z Talbertu.“ Vrhl letmý pohled na svou ženu. „Jakže se to jmenuje?“

„An–“

„Na tom nesejde.“ Vévoda mávl nad daným detailem rukou a znovu se soustředil na Nathaniela. „Je to dcera tvého kmotra a kmotry –“

„Samozřejmě že na tom nezáleží,“ přerušil ho zlostně Nathaniel. „Proč by taky mělo být důležité jméno ženy, kterou se mě snažíš přinutit si vzít?“

Vévoda poprvé od začátku jejich schůzky souhlasně přikývl. „Přesně tak. Talbert očekává, že se jeho dcera provdá za vévodu.“

Aby ještě více rozmnožil jejich bohatství a posílil vliv.

„Za mě rozhodně ne,“ odsekl Nathaniel. On sám už svůj majetek rozmnožil.

„Ta holka nemládne, chlapče, a ty z ní budeš potřebovat dostat příštího vévodu.“

„Angela,“ šeptla vévodkyně Nathanielovi. „To děvče se jmenuje Angela.“

Neexistovalo nic, co by vévoda z Roxburghe nemohl udělat, nebo co by neudělal, v zájmu ochrany titulu svého rodu, což zahrnovalo vše, co souviselo se samotným udržením rodové linie. Jakákoliv rozumná domluva s takto prospěchářským vévodou byla stejně nemožná jako rozhovor s nyní již zcela dementním králem.

„A když ne?“ otázal se Nathaniel tiše. Lady Angela a Nathanielův zesnulý bratr si rozuměli. Tato zodpovědnost po Marcusově smrti přešla na Nathaniela. „Co když si tu dámu odmítnu vzít?“

„My své závazky ctíme.“ Ano, to byla pravda. Možná měli přece jen něco společného. Toto zjištění jej zamrazilo.

Jako by vycítil, že Nathanielův odpor slábne, podařilo se vévodovi vyloudit na své nelítostné tváři, mnohem uvyklejší zlostnému mračení, něco, co se takřka podobalo úsměvu. „Možná jsi prodal svou důstojnickou hodnost a vybudoval sis jistý majetek, ale tím, kdo tady má moc a konexe, aby to vše zničil, jsem já. Jestli ten svazek neuskutečníš, už nikdy na svůj milovaný člun nevkročíš.“

Nathaniel zaskřípal zuby. „Je to loď.“

„Skončil jsi.“ Zamával mu svým masitým prstem před nosem. „Od nynějška žádná další zábava, dokud se neoženíš a nezajistíš si dědice.“

Zábava. Jeho žilami se prohnala vlna rudého vzteku, prazákladního a skutečného. I kdyby vévoda znal pravdu, i kdyby věděl, že výpravy, které Nathaniel podnikal, se netýkaly jen zvětšování jeho majetku, ale hlavně pronásledování francouzských lodí mířících do různých bitev, nijak by ho to nezajímalo. Vévoda nevynechal jedinou příležitost, aby nějak neshodil to, čeho Nathaniel dosáhl. Ale Nathaniel mu stejně nesměl říct o práci, kterou v zájmu válečného úsilí odváděl. Kdyby otci vše prozradil a informoval ho, že právě obdržel rozkaz, aby zastavil francouzskou eskadru a získal jejich válečné plány pro tažení v Jaderském moři, otázal by se ho vévoda, jak tato mise souvisí s jeho titulem.

„Udělej pro mě té holce dědice, a budeš si smět jít klidně zase hrát na piráty,“ říkal právě vévoda a vytrhl tím Nathaniela z jeho zamyšlení. Nakrabatil své husté obočí, které Nathanielovi vždy připomínalo housenku. „To je vévodský rozkaz. Jinak jdu za Princátkem.“

A tímto prohlášením vévoda celou diskusi ukončil.

Jinak řečeno, Nathaniel neměl čtyři dny, jak původně předpokládal. Znamenalo to, že musel sehnat tolik členů posádky, kolik mohl, a zkrátit jim dovolenou.

Nathaniel se postavil. „Vaše Milosti,“ srazil podpatky, vysunul bradu a odkráčel.

Když se za Nathanielem ozvalo cílevědomé cupitání, zvolnil krok. Zatímco on měl to požehnání, že směl utéci a najít útočiště v loďařském podnikání, a zejména na palubě své lodi Letící drak, jeho matce nebyla milost úniku před tyranskou rukou jejího vévodského manžela dopřána.

Přiměl se zastavit. „Matko,“ řekl, když ho dohnala.

Přistoupila k němu po špičkách, on se sklonil a nechal ji, aby ho políbila na tvář.

Zavěsila se do něj a společně kráčeli do vestibulu. „To šlo dobře, že ano?“ zaštěbetala svým obvyklým zpěvavým hlasem.

Nathaniel na ni pohlédl úkosem. Jeho matka byla věčná optimistka, která si uchovala schopnost radovat se a usmívat, a navzdory středověké povaze muže, s nímž byla zasnoubena a později i svázána v manželství, zůstávala v zásadě malým zářivým sluníčkem. Nathaniel si nikdy nedokázal srovnat v hlavě, jak se jí to podařilo. „Jestli tím dobře myslíš to, že Jeho Milost dostane přesně to, co chce,“ – jako ostatně vždy – „a že můj podnik je v troskách, tak… ano. Všechno šlo nesmírně dobře.“

Matka se tiše zasmála a pak jej lehce chytila za ruku. Tím gestem ho mlčky žádala, aby se zastavil.

Nathaniel jí vyhověl.

Jelikož představovala jediného člověka, pro kterého měl cosi jako slabost. Protože mu jí bylo líto. Protože se cítil provinile za to, že ona tu trčela jako ve vězení, zatímco Nathaniel se směl svobodně pohybovat. Nebo… přinejmenším doposud se směl volně pohybovat. Zacukalo mu v koutku oka. Tato svoboda pohybu měla brzy skončit.

„Tvůj otec… se velmi změnil, poté co Marcus zemřel.“ V očích se jí zaleskly slzy a pohled na její žal mu drásal srdce. Jeho matka nikdy neplakala, a tudíž nebyl na tento cit zvyklý.

Vytáhl z kabátku kapesník, ona ho přijala a osušila si s ním tváře. „Ztráta syna mu ukázala, že i on může selhat.“

„Ukázala mu, že pět synů nestačí? Že potřebuje ještě vnuka, aby zajistil rodovou linii?“ otázal se bez obalu Nathaniel.

Přikývla. „Na tom je něco pravdy.“

Taková byla celá pravda. Ale s matkou se hádat nehodlal.

„A… co se Angely týče,“ – ztuhnul – „ztráta tvého bratra jí zlomila srdce. Mělo se za to, že se vezmou, ale poté co ho oplakala, už dávno překročila věk, ve kterém většina děvčat zažije svou první sezónu.“

Nathanovi bylo v jeho vázance čím dál těsněji. Cítil, že se doslova dusí panikou. Matka však naštěstí téma očekávané svatby již opustila.

„Tvůj otec… Záleží mu na tobě, Nathanieli.“

Ušklíbl se. „Tomu přece sama nevěříš.“

Stiskla rty a zamračeně stáhla obočí. „Miluje tě tak, jak je toho schopen. Stejně jako mě. Umí být svárlivý a má svůj způsob, jak dávat lásku najevo, ale že ji cítí, o tom není pochyb.“

„Jeho způsob se vyznačuje tím, že neexistuje.“ Nathaniel pocítil, nikoliv poprvé, více než jen stín lítosti vůči své matce, která z nějakého záhadného důvodu toho zatraceného mizeru, kterého si vzala, milovala tolik, až přesvědčila sebe samu, že on její city nějakým způsobem opětuje.

„A na manželství s lady Angelou není nic špatného.“ Matka se znovu vrátila do stavu svého obvyklého veselého optimismu.

Nathaniel na ni nevěřícně hleděl. Ona tomu opravdu věřila? Ujišťovala stejným způsobem sebe samu, když její otec, Nathanielův dědeček – další stejně mocný a bezohledný vévoda –, zařídil její sňatek s Nathanielovým otcem?

„Kdy odjíždíš?“ otázala se a dokázala tím, že ho zná tak, jak ho jeho otec nikdy neznal a znát nebude.

Nathaniel ztuhnul. Neměl vyplout ještě několik dní. Tento harmonogram bylo nyní třeba uspíšit. „Neřekl jsem, že –“

„Ale jdi,“ pokárala ho. „Opravdu věříš, že si myslím, že otce necháš, aby měl v této záležitosti poslední slovo?“

Stále mlčel jako zařezaný.

„Nuže dobrá.“ Vévodkyně jemně přejela dlaněmi po přední straně Nathanielova kabátku a láskyplně ho pohladila. „Vím, že si myslíš, že budeš pořád chtít žít na moři, chlapče můj. Ale nebudeš. Jednoho dne, poté co se oženíš, zjistíš, že ve skutečnosti existuje důvod zůstat na pevnině, a ještě velmi rád vyměníš palubu za pevnou zem.“

Zmateně na ni hleděl.

Matka se lehce zasmála a znovu ho pohladila. „Tvá manželka, Nathanieli. Tvá manželka.“

Snad nečekala, že se zamiluje do ženy, kterou mu vévoda osobně vybral s jediným účelem, a to zajistit výhodné spojení? A navíc do ženy, která byla stále zamilovaná do ducha jeho bratra?

Popravdě vévodkyně o tom sebe samu přesvědčit evidentně dokázala.

„Nakonec se ožením,“ řekl tiše, protože cítil potřebu zbavit matku jakýchkoliv iluzí, které ohledně něj a jeho návratu měla. „Učiním, co otec žádá, a uzavřu to spojenectví.“ Protože věděl, že kdyby to neudělal, otec by se postaral, aby jeho podnik zkrachoval. „A on dostane svého vévodského dědice, po kterém tak strašně touží, ale to vše jen proto, abych se mohl vrátit na moře, matko.“

Protože moře bylo jeho domovem. Posádku, kterou shromáždil, která se mu stala takřka rodinou, tu posádku tvořili lidé, kteří na něj spoléhali a vůči nimž cítil skutečnou věrnost. „Ale nemám v úmyslu stát se suchozemcem ani se zaměřit na to, abych byl příštím vévodou.“ Protáhl čelist. „Beztoho předpokládám, že nás otec přežije všechny už jen silou své paličatosti a lásky, již k titulu rodu Roxburghů chová.“ Protože to byla skutečně jediná věc, kterou ten zatracený mizera v životě miloval.

Na jejích rtech se vznášel tajemný úsměv. „Ano, předpokládám, že si to opravdu myslíš, Nathanieli. Však uvidíš.“

To jediné, co viděl on, byla práce, která ho čekala, a konejšivé ticho lodi pohupující se pod jeho nohama, když bylo moře klidné, a následně vzrušující nebezpečí, když se plavidlo zuřivě kymácelo. Po ničem jiném Nathaniel netoužil, nic jiného nemiloval.

A poslední, co v životě chtěl či potřeboval, byla nějaká ženská, která by očekávala, že se od ní nechá svázat a udržet na břehu.

Kapitola 2

Londýn, Anglie

Lady Cassia McQuoidová se ubírala po severním břehu řeky Temže, koženou vojenskou brašnu, kterou stopila svému staršímu bratrovi a kterou si upravila pro svou postavu, volně přehozenou přes rameno.

Nikdo na ni necivěl. Popravdě jí nikdo nevěnoval ani tu nejmenší pozornost.

Poté, co na ni polovinu sezóny civěli všichni, bylo vítané cítit se…

Nepozorovaná.

Nepovšimnutá.

Svobodná.

Lehký vánek pronikl směsí mlhy a uhelného kouře vznášejícího se nad městem a přinesl s sebou puch kanalizace smíšený se sirným odérem Severního moře. Jeho závan uvolnil plochý vlněný klobouk, který si Cassia rovněž přivlastnila – a který patřil mezi cennější části dědictví nashromážděného jejími sourozenci.

Na rohu Prestonovy ulice se Cassia zastavila a klobouk si urovnala. Než pokračovala v cestě, dala si velký pozor, aby pod něj dobře schovala svůj pletený cop.

Ne, svobodná nebyla. Ještě ne. Ale už měla svobodu na dosah.

Ještě zde byl stále ten problém, jak se nalodit na člun, v němž se měl její starší bratr Arran plavit se svým nejlepším kamarádem, kapitánem Jeremym Tremainem, a jak se v něm úspěšně skrývat do doby, než odplují z Londýna.

Jak těžké by to mohlo být?

Ne, zařídit to tak, aby si jí nikdo nevšiml, by mělo být snadné.

Za dvě a čtvrt londýnské sezóny nebylo o Cassii v bulvárních plátcích napsáno jediné nelichotivé slovo.

Totéž se však dalo říct i o těch lichotivých.

A co víc, zhola nic se o ní ani neříkalo. Přinejmenším nikoliv konkrétně.

Ani v případě, když ji její rodiče přitáhli s sebou, aby přivítali svého nového souseda, vévodu z Aragonu, a aby se ji za toho tajemného, ubručeného gentlemana pokusili provdat. Tehdy si bulvár přece jen všiml, a nevyjadřoval se o Cassiiných rodičích v souvislosti s tímto velice veřejným pokusem o ulovení vévody nijak přívětivě. Koneckonců, vévodové se přece loví výlučně soukromě.

Urozená společnost se o Cassii nezmínila dokonce ani ve chvíli, kdy se její mladší sestra Myrtle, která dokonce v té době nebyla ani uvedena do společnosti, natož aby absolvovala celou londýnskou sezónu, za řečeného vévodu provdala místo ní.

Kdepak, bulvární plátky jen zahrnovaly samou chválou Myrtle za to, že byla tak bystrá a okouzlující a zajímavá, že se jí podařilo ulovit toho dříve tak samotářského vévodu aragonského.

Což byla – v dané chvíli – velice podivná chvála, jelikož Myrtle v oné době žádný příslušník vyšší společnosti nikdy ani nepotkal. Ačkoliv ji popravdě ani potkat nemuseli. Jediné, co potřebovali vědět, bylo, že se Myrtle nyní stala vévodkyní z Aragonu.

A právě zde, v tomto okamžiku, vzaly počátek všechny Cassiiny současné plány.

Tedy nikoliv v bodě, kdy se Myrtle stala vévodkyní.

Cassia neměla o vévodský titul zájem.

Cassia by v roli členky „téměř královského rodu“ naprosto plavala.

Stejně tak se nedalo říct, že by se vyšší společnost ve svém velkoryse pozitivním hodnocení Myrtle zmýlila. To ne.

Už ve svých osmnácti se Myrtle projevovala jako chytrá, oduševnělá a zářivá dívka oplývající břitkým ostrovtipem.

A pak tu byla Cassia.

Cassia, která vládla zhruba takovou oduševnělostí, jakou Pán obdařil každého člověka, a ostrovtipem spíše průměrným – když nad sebou přimhouřila jedno oko.

Krátce řečeno, Cassia se v očích urozené společnosti dopustila toho neodpustitelného zločinu, že byla jen obyčejnou a v ničem nevynikající dívkou. Nebyla žádný zářivý diamant a flirtování jí nešlo. Neznala žádné „ženské triky“. Byla prostě jen… sebou samou. Neměla nic, čím by se odlišila od ostatních mladých slečen a dam.

Cassia, která se ve svých jedenadvaceti letech a s ubíhající třetí sezónou nemohla pochlubit byť jen jedním nápadníkem, si o příčině svého nesezdaného stavu nedělala sebemenší iluze.

Stejně tak nepatřila k lidem, kteří by propadali sebelítosti či pocitu hanby. Její pochopení situace vycházelo z nezpochybnitelné skutečnosti. Její sestra byla chytrá. Sečtělá. Její rodiče měli v Myrtle takovou důvěru, že ji poslali samotnou do internátní školy, aby svůj intelekt ještě prohloubila, aby nasytila svou lásku ke vzdělání a… a… starožitnostem a kdovíjakým dalším věcem, které tam Myrtle a ostatní žákyně poslali studovat.

A Cassia? Její nejlepší dovednosti: Malování. Vyšívání. Zpěv. Hra na klavír. Vázání květin a výzdoba místností. Cassia měla taková nadání, jaká se od mladé dámy očekávala – a jaká každá dáma rozvíjela –, ale nikoliv v takové míře, aby díky nim nějak vynikala. Vládla oním druhem talentu, který nevyžadoval, aby pro jeho rozvíjení musela opouštět domov jako Myrtle. Ale jak toužebně prahla po tom, aby si směla rozšiřovat obzory prostřednictvím nových zážitků a dobrodružství. Až dosud žila nudným, všedním životem. Jenže si to až donedávna vůbec neuvědomovala.

Chtěla vědět, jaké je cítit na tváři oceánský vítr, o němž její bratr rodině pořád sáhodlouze básnil. Nebo se plavit tak daleko, že člověka opustí křik racků a mořských ptáků, a místo toho slyší pištění delfínů, aby se nakonec dostal do vzdálených zemí, kde se přístavní mola, plná lidí ze všech koutů světa, koupou ve skutečném slunečním svitu. Díky podpoře rodičů mohl Arran, jenž se na svých obchodních cestách spojil s Jeremym, poznat svět. Dokonce i Myrtle už opustila domov. Zatímco její mladší sestra se o těchto fantastických místech učila z knih, Cassia byla odhodlána zažít je na vlastní kůži. Její rodina by tento sen neschvalovala, protože nevěřila, že je schopná si ho zasloužit. A tudíž byla nucena vzít svůj osud do vlastních rukou.

V opačném případě by se ocitla po zbytek života v okovech londýnských tanečních sálů a společenských salónů, a nikdy by nespatřila, co leží za jejich silnými, neprostupnými a nemilosrdnými stěnami, v nichž vládla nuda a usychaly duše.

Stáhla si čepici hlouběji do čela a dál se proplétala mezi přístavními moly.

Když se během cesty kradmo rozhlížela kolem sebe, bušilo jí srdce.

Přestože si převázala prsa a oblékla se do šatů, které ukradla svému mladšímu bratrovi, předpokládala, že ji někdo určitě uvidí. Ten někdo ji jistě odhalí jakožto podvodníka, jímž byla, a spustí poplašný křik. A ji pak někam odvlečou a zavolají její rodiče, aby si ji přijeli vyzvednout. Jenže… žádný křik se neozýval. Zcela naopak, muži i chlapci – všech věkových skupin, od velmi mladých po velmi staré – zůstávali zcela pohrouženi do svých konkrétních úkolů a prací podél celého mola.

Jelikož byly mezi Bridge Road a Hight Street natěsnány hned tři doky, kypěla celá oblast čilým ruchem.

Cassia se krátce zastavila a vstřebávala okolní vjemy. Zatímco jí nosní dírky naplňoval pach slaného mořského vzduchu, po molu se neslo volání a křik pracujících mužů. Bylo tam vše, o čem Arranův nejlepší kamarád, kapitán Jeremy Tremaine, celé dlouhé roky Cassiině rodině básnil.

Jeremy navštěvoval rodinu McQuoidů tak často, že ho tento hlučný, výstřední klan začal vnímat téměř jako dalšího ze svých potomků.

Znala ho vlastně tak dobře, že věděla, že by se její plán nesetkal s ničím jiným než s rozhodným odporem.

Z tohoto důvodu se i nyní přistihla, že pátrá očima po jeho lodi, Tančícím drakovi.

Cassia se kousla do spodního rtu a nervózně ho cumlala mezi zuby. Byly čluny vždy opatřeny nápisem se svým jménem?

Musely.

Jak jinak by je člověk dokázal od sebe rozeznat? Ve všech případech se jednalo o vysokánská dřevěná plavidla se stejnými bílými plachtami. Nelišily se prakticky ničím. Ne, to jediné, podle čeho mohl jeden poznat, který je který, byl nápis se záměrně chytrým jménem.

Napadlo ji, že se na to mohla Jeremyho při jeho minulé návštěvě rovnou zeptat, když svůj plán osnovala. Koneckonců, přišla na něj během oběda a na položení této nezbytné otázky jí zbýval celý zákusek.

Jenže v té chvíli se její mysl toulala kolem toho, jak přesně svůj plán provede, co bude potřebovat, aby se řádně zamaskovala, kde všechno to oblečení sežene a jestli ženy vypadají v kalhotách úplně stejně jako muži a… no, těchhle důležitých otázek bylo tolik, že jí nezbyl prostor, aby se zamyslela i nad ostatními, neméně důležitými… jako třeba jak poznat, na které lodi její bratr a Jeremy poplují.

Nebo co bude dělat, jestli se ukáže, že její taška plná knížek, kříd a tužek, jimiž chtěla své dobrodružství zachytit, je příliš těžká.

Což se také stalo, jelikož od místa v docích, na které ji najatá drožka zavezla, šla celou cestu s onou ohavně těžkou kabelou pěšky.

Cassia zasténala a trochu se pod tou vahou zapotácela. Ramenní svaly naříkaly pod tíhou, kterou jim naložila, a… ona až dosud ani nevěděla, že tam nějaké svaly vůbec má. Čelo se jí orosilo potem, začal jí stékat i do očí. Několikrát zamrkala, aby se pálivého pocitu zbavila.

To byla další věc, o které dosud mnoho nevěděla: lidské svaly. Cassia se zastavila, aby si přehodila kabelu na druhé rameno, a přitom si v duchu řekla, že musí zajít za Jeremyho lodním chirurgem a položit mu pár otázek týkajících se lidské anatomie. Rozhodně šlo o další věc, o které by si přála vědět víc. A že kapitán Jeremy Tremaine na palubě doktora má, věděla s jistotou díky příběhu o ztroskotání jeho lodi, o nějž se s nimi podělil. Ano, přítomnost chirurga poskytne Cassii příležitost rozšířit si vědomosti.

Znovu povzbuzena vyhlídkou na další vzdělávání v oblasti záležitostí světa, jak své snažení nazvala, se Cassia opět rozhlédla po molu. Cestou zakláněla hlavu a obdivovala se majestátním lodím, které se nad ní tyčily jako věže. Byly –

Náhle se před ní zhmotnila hrubá a pevná kamenná zeď.

Cassia hekla, když se její hlava střetla s nepoddajnou žulou. Kabela se jí sesmekla a dívka po krátkém letu směrem vzad přistála rovnou a tvrdě na zadku.

Okamžitě jí vzhůru po páteři vystřelila vlna tak palčivé bolesti, až žalostně zasténala. Dámy si nehladí zadek. Dámy slova jako „zadek“ nevyslovují ani ve svých myšlenkách, natož nahlas. Tyto zásady jí matka a vychovatelky vštěpovaly už od raného dětství. Ale pokud někdy v životě pocítila nutkání činit obojí – tedy hladit i klít –, bylo to rozhodně právě nyní.

„Bacha, kluku… nečum tu do oblak,“ vyštěkl někde nad ní drsný hlas a ona pomalu zvedla zrak.

Zjistila, že to, do čeho vrazila, nebyla nakonec žádná zeď, ale muž.

Byl to hotový obr, měřil nejméně sedm stop. Hruď měl širokou jako jeden ze sudů, které na lodě právě o něco menší muži nakládali.

Oděný byl do černo-červené plátěné košile a těsných kalhot, pod nimiž se rýsovaly provazce svalů, a představoval rozhodně nejzvláštnějšího a největšího chlapíka, na jakém kdy její oči spočinuly. Jeho ohromná holá hlava byla tak lesklá, že doslova svítila, jako by si ji leštil tak, jak to jejich rodinní sluhové činili se stříbrem.

„Máš taky něco s ušima, kluku?“ zařval na ni, aby překřičel lomoz čilého přístavního života, a Cassia ztěžka polkla. „Když chodíš s hlavou v oblacích, měl bys lítat, a ne se plavit.“

Létat?

„Pegas je ve skutečnosti stvoření čistě mytické, víte?“ Cítila potřebu zlostného obra vzdělávat. „Ačkoliv,“ – nakrčila nos – „předpokládám, že můžete hovořit též o horkovzdušných balónech,“ připustila, když jí v mysli vysvitla vzpomínka na ony barevné, vejčitě sférické objekty, jejichž letu byla v Londýně před několika lety svědkem.

„Ano.“ Cassia se s námahou vyhrabala na nohy, a zatímco mluvila, oprašovala si ruce. „Předpokládám, že možnost létání jsem měl také zvážit. Leč běda, tento způsob přepravy by se nejspíše projevil jako méně –“

Námořník vyvalil oči, až příliš malé na tak obrovskou hlavu. „Děláš si ze mě srandu?“ zahřměl.

Cassia – spolu s půltuctem racků, kteří zrovna na molu hledali něco k snědku – úlekem nadskočila. Šedobílí ptáci zavřeštěli, zamávali divoce křídly a bleskurychle vyděšeně odlétli.

„Ne?“ podařilo se Cassii ze sebe vypravit. Pocítila naléhavou touhu, aby i ona uměla přece jen létat.

„To má bejt votázka?“ vyštěkl muž a udělal směrem k ní výhružný krok. Ucouvla a narazila zády do něčeho tvrdého.

Cassia sebou vylekaně trhla, když se jí kolem ramen sevřely čísi ruce, a vzhlédla, aby se podívala na člověka za svými zády, který ji držel.

„Buď opatrný,“ řekl gentleman s milým pohledem v očích a Cassia sjela pohledem k nepatrnému kousku mola, jenž ji dělil od vody šplouchající kousek pod ním. Neuvědomila si, jak blízko se ocitla pádu do řeky Temže.

Úsměv mu sklouzl ze rtů a muž vrhl na tu chodící horu zamračený pohled. „Co to má znamenat, Prcku?“

Prcek? Tak tomuhle chlapovi říkali? Byla to přezdívka stejně komická, jako kdyby někdo Anglii nazýval Slunečním královstvím.

„Ten blboun do mě vrazil,“ zamručel obr a Cassia reflexivně ustoupila, ale její zachránce jí v uklidňujícím gestu stiskl rameno.

Vysoký muž, snad kolem třicítky, jehož tmavé vlasy začínaly v koutcích předčasně šedivět, se na Chodící horu zamračil. „Máš práci, o kterou se musíš postarat, než vyplujeme, a ta práce nezahrnuje plýtvání časem na šikanování malého kluka, Prcku,“ vyplísnil ho stejným tónem, jaký používala guvernantka Cassiiných mladších sourozenců, aby umravnila své zlobivé svěřence.

A na rozdíl od McQuoidovic dětí, které nešlo zkrotit, se medvědí muž začervenal – na tvářích mu skutečně vykvetly veliké, kulaté, červené fleky. „Jo, jo,“ zamumlal, načež se na Cassii ještě naposledy zamračil a odklátil se opačným směrem.

Dívala se za ním, jak odchází, a nikdy necítila takovou vděčnost, že byla zbavena něčí přítomnosti, a takovou úlevu, že už se s ním nebude muset znovu setkat. „Děkuji mnohokrát,“ řekla a nechala přitom svůj hlas klesnout do onoho hlubokého tónu, jehož si velice pečlivě všímala u svého švagra a u svých bratrů, tónu, který si v soukromí nacvičovala a který teď konečně mohla uplatnit v praxi. „Jsem vděčný za vaši pomoc.“

Gentleman se dotkl okraje svého obočí. „To nestálo za řeč,“ podotkl, udělal krok a sebral ze země její kabelu, přičemž ji zvedl s takovou lehkostí, jako by šlo o prachový polštář, a ne tašku napěchovanou kreslířským náčiním.

Podal ji Cassii, a když si ji vzala, hekla a klesla pod její váhou.

Gentlemanovi lehce zacukalo v koutcích úst, jako by potlačoval úsměv. „Mám za to, že je to tvá první cesta,“ nadhodil.

Cassia si s námahou přehodila kabelu přes druhé rameno. „Já… ano.“ Kousla se do spodního rtu. „Působím velice nezkušeně?“

Tentokrát si gentleman dovolil širší úsměv, a byl to úsměv vřelý a jemný. „Každopádně vzbuzuješ specifický dojem.“

„A jaký dojem přesně?“

„Jako bys byl synek z lepší rodiny, který se vydal na své první dobrodružství a kterému se klepou kolena ještě dřív, než stačil vkročit na loď.“

„Och.“ Užasla, jak blízko se cizinec dostal k pravdě. Zmýlil se pouze v jednom nikoliv bezvýznamném detailu, že v jejím případě nešlo o synka z lepší rodiny, nýbrž o dcerku. A to si Cassia až dosud namlouvala, že všechen ten čas strávený nad knihami o mořeplavbě, knihami, jež šlohla v bratrově pokoji, jí umožní snadno vklouznout do Jeremyho posádky.

„Časem to bude snadnější, a i ti muži přestanou působit tak děsivě,“ přislíbil jí.

Přestanou působit tak děsivě. Což naznačovalo… že se tu vyskytovali muži ještě nerudnější než pan Prcek.

Cassia polkla. Nebo se o to alespoň pokusila. Znemožnil jí to knedlík nervozity, který jí zacpal hrdlo.

Och, nech toho, napomenula se v duchu. Jeremy by si nenajal nikoho, jako byl pan Prcek. Bylo přece mnohem pravděpodobnější, že se jeho posádka skládala spíše z mužů podobných Cassiinu vlídnému zachránci.

„Hayesi!“ ozvalo se zavolání odkudsi shora a gentleman se tím směrem ohlédl.

„Povinnost volá,“ řekl. Poplácal Cassii uklidňujícím způsobem po rameni, až jí pod poctivou vahou jeho ruky poklesla kolena.

Na rtech pana Hayese vykvetl další úsměv a pak odešel.

Ale až bude pryč, ocitne se znovu sama, navíc obklopena rozzlobeně vyhlížejícími muži s ještě divočejšíma očima. On byl jediný přívětivý člověk, kterého tu dosud potkala, a jakmile bude skutečně pryč, zůstane ona znovu naprosto opuštěná, dokud nenajde Jeremyho loď a…

Cassia přidala do kroku a spěchala za ním, ale kratší nohy a váha její kabely jí neumožnily ho dohnat. „Pane Hayesi?“ zavolala za ním.

Gentleman se zastavil, ohlédl se a počkal, až ho doběhne.

Cassia chvíli zápolila s dechem, než se jí ho podařilo dostat pod kontrolu. „Říkal jsem si, jestli byste mi nemohl pomoci lokalizovat můj člun.“

Muži se vřele zalesklo v očích. „Tvou loď?“

Cassia na něj tázavě pohlédla. Vždyť to přece říkala. Nebo snad ne? Pátrala v mysli po prameni tohoto nedorozumění.

„Jméno?“

„Mé jméno?“ vykoktala. V hlavě měla najednou prázdno.

„Jméno tvé lodi,“ řekl vlídně a ji zalila vlna úlevy.

„Drak,“ vyhrkla spěšně. „Tak se jmenuje, ta –“

V očích se mu zračilo překvapení.

Nadšeně přikročila. „Vy ji znáte?“

„Důvěrně.“ Oči mu svítily jako hvězdičky. „Jsem její lodní důstojník.“

Neměla tušení, co to lodní důstojník je ani co dělá, ale znělo to důležitě, a tak musela říct aspoň něco. „Opravdu?“ zvolala hlasem, který byl náhle o dobrou oktávu vyšší, a okamžitě ucítila, jak se jí rozhořely líce.

Pan Hayes ovšem nedal nijak najevo, že by v ní poznal něco jiného než chlapce, za něhož se vydávala, snad proto, že její prsa zůstávala nepohodlně převázaná. Protože kdyby to poznal, nabídl by jí v nejlepším případě, že jí pomůže s tou těžkou kabelou, a přinejhorším by ji odvlekl k Jeremymu, který by ji okamžitě odvedl zpátky k rodině v jejich městském domě v Mayfair. On však místo toho mávl lehkým obloukem pravou rukou. „Pojď se mnou. Ukážu ti loď a zavedu tě do podpalubí, kde budeš spát.“

„Velice vám děkuji,“ řekla a znovu prohloubila hlas tak, jak to cvičila od doby, co tento plán zosnovala.

A zatímco Cassia kráčela po boku gentlemana, jenž jí nyní dělal průvodce, její dřívější obavy ustoupily a ona ucítila ono zakázané vzrušení z dobrodružství, které ji provázelo od okamžiku, kdy začala na svém plánu pracovat, a které jí vydrželo až do včerejší noci, kdy nedokázala usnout, jednak vzrušením z nadcházejícího dobrodružství a jednak strachem z toho, že se jí vinou její lásky ke spánku nepodaří včas vzbudit a že Jeremy s Arranem odplují bez ní.

„Která to je?“ otázala se. Do hlasu se jí nekontrolovatelně vkradlo vzrušení.

„Támhleta.“ Pan Hayes ukázal v lehce šikmém směru prstem, a když vysledovala zrakem, kam míří…

Cassia vydechla.

Loď se tyčila do výše několika set stop. I kdyby někdo vyrval městské sídlo její rodiny ze základů a postavil ho na toto pobřeží, stále by ve srovnání s mocným plavidlem vypadalo naprosto titěrně.

„Je krásná, že ano?“ Mluvil s toutéž pýchou, jakou by od něj čekala, kdyby majitelem ohromné lodi byl on sám.

„To je.“ Ryzí obdiv způsobil, že její odpověď vyzněla ve stěží slyšitelném šepotu. Od doby, co upekla svůj plán spatřit svět a rozšířit si své znalosti o něm, si mnohokrát představovala, jak asi bude loď, na které se poplaví, vypadat. Nic, naprosto nic ji nemohlo připravit na pohled, který se jejím zrakům nyní naskytl. V brzkých ranních hodinách kolem úsvitu vyvstávaly její bílé plachty ve stejně ostrém kontrastu proti inkoustově černému nebi jako bílé mraky, jimiž byla stále ještě noční obloha posetá. Z ráhen a stěžňů viselo snad sto lan tvořících cosi jako pavučinu, po níž se mrštně pohybovali muži všeho věku a počínali si přitom s tak nenucenou grácií, jako by se procházeli po okraji tanečního sálu.

Bylo-li to vůbec možné, zdálo se jí, že se loď s každým jejím krokem, který ji k ní přiváděl, ještě zvětšuje a roste. Byla také dlouhá a mnohem užší, než si kdy představovala, a vyznačovala se jistou hladkou elegancí.

„Vzbuzuje úžas v každém, kdo ji spatří,“ poučil ji pan Hayes s dalším ze svých přátelských úsměvů.

Když se k ní blížili, čilý ruch v této oblasti stále narůstal, muži a chlapci se hemžili jako pilní mravenci věnující se dobře známým činnostem – někteří muži vybíhali po přístavním můstku na palubu, zatímco jiní zase sestupovali dolů. Cassia sama za celý svůj život dosud necestovala jinak než na koni nebo v kočáře – a samozřejmě pěšky po pevné zemi –, ale i ona jasně viděla, že všichni tito lidé jsou skutečnými mistry své profese.

Pan Hayes došel k dřevěnému prknu, které sloužilo jako přístavní můstek ke vstupu na loď. Složil ruce do misky, přiložil je k ústům a křikl: „Povolení vstoupit na palubu.“ Když přišla odpověď, pokynul jí ten milý gentleman, aby ho následovala. „Tudy, chlapče.“

Cassia přikročila, položila nohu na prkno a ztuhla. Deska se hýbala, stoupala a klesala spolu s tím, jak se na vlnách houpala celá loď.

Zvedl se jí žaludek, ale Cassia pevně došlápla a snažila se udržet rovnováhu.

Jenže váha její kabely ji táhla vzad. Zalapala po dechu, zapotácela se a pokoušela se neupadnout. A pak, zázrak nad zázraky, ztracenou rovnováhu znovu získala.

Ztěžka polkla, pohlédla stranou na propast zející mezi bokem lodi a přístavním molem. Černé vlny dorážející na trup prudce čeřily hladinu a pěnily ji. Přestože v jejím vzdělání zely veliké mezery, plavat uměla. To jí sloužilo k dobru. Jenže plavat ve skotském jezeře patřícím její rodině bylo něco zcela jiného než ponořit se do inkoustově temných vod řeky Temže.

Pan Hayes byl už v polovině cesty, když si podle všeho uvědomil, že za ním nejde.

Otočil se a pak ji zamračeně pobídl. „Tak pojď,“ zavolal. Znovu si upravila tašku na rameni a přinutila se k pohybu.

Jakmile dorazili na palubu, viděla, že paluba kypí stejně čilým ruchem jako přístavní molo.

Muži tahali za dlouhatánská lana. Když otočila pohled k nebi, viděla z větší blízkosti ony muže lezoucí po stěžních. Můj Bože, vždyť to musí být víc než padesát stop vysoko –

„Ukážu ti tvou hamaku v kajutě pro posádku. Pak se můžeš pustit do drhnutí paluby.“

„Hayesi!“ Cassia nadskočila. Ten hlasitý výkřik zaslechla už podruhé, ale tentokrát jí díky blízkosti připadal jako zaburácení hromu.

„Jo, jo, už jdu, Foxi,“ zavolal v odpověď. Pan Hayes mávl rukou na jednoho z námořníků. Poté, co přiběhl, ukázalo se, že je to kluk asi o palec menší než ona sama.

„Postaráš se o…?“ Gentleman se odmlčel a tázavě na ni pohlédl.

Ještě se nemohla dát poznat. Ano, Jeremy byl pro ni jako vlastní bratr, ale rozhodně nebyla tak hloupá, aby věřila, že jí dovolí utéct od rodiny a před londýnskou sezónou.

„Cassius.“ Vyřkla falešné jméno a zatajila dech, v duchu připravena na to, že Jeremy nebo některý z jeho mužů zavolá: „Lhářko! Ty jsi Cassia, sestra Arrana McQuoida!“

Jenže o chvíli později, když ten gentleman odešel a kluk jménem Timothy jí ukazoval její dočasné ubytování, se Cassie zmocnil pocit vítězství.

Dokázala to.

Vyklouzla své rodině a nalodila se na Jeremyho člun.

Až vyplují a ocitnou se daleko od pobřeží Anglie, podělí se o svůj plán s Jeremym a svým bratrem, který řečeného gentlemana na této cestě doprovázel, a pak se bude moci pustit do studia moře.

Kapitola 3

Tři dny po vyplutí z přístavu, s menší posádkou, navíc složenou z mnoha nových námořníků, a všechno šlo zatím hladce – jak tomu bylo bez výjimky vždy, když se na cestu vydal Letící drak.

Aby ne, mořeplavba byla něčím, čemu Nathaniel rozuměl, něčím, v čem naprosto vynikal. A ve světě, v němž se od náhradních šlechtických synů očekávala služba v armádě, podnikání, nebo v nejhorším případě líná existence, jejíž podstatou bylo jen vyhledávání potěšení, se Nathanielovi podařilo dát svému životu skutečný smysl. Odváděl užitečnou práci a jejím prostřednictvím poskytoval ostatním mužům – takovým, kteří neměli tytéž výhody, s nimiž se narodil Nathaniel – možnosti, jež jim dovolovaly uniknout celoživotní dřině.

Zatímco si takřka všichni urození užívali pohodlí plynoucího z titulů, za něž nevděčili ničemu jinému než tomu, že měli čirou náhodou správnou krevní linii, Nathaniel prodal svůj důstojnický titul a vybudoval cosi vlastního.

V této chvíli stál u kormidla své lodi se svým navigátorem, námořním poručíkem Alexandrem Albionem. Zatímco se druhý muž probíral mapami a výpočty nezbytnými pro tuto plavbu, Nathaniel se zhluboka nadechl, nechal svěží slaný vzduch, aby mu naplnil nosní dírky a zaplavil plíce.

Jasně oranžové slunce již dávno započalo svůj výstup po ranní obloze a nyní viselo nad obzorem. Modravé vody zářily tizianovým odstínem.

Členové posádky kolem něj se zaobírali svými přidělenými úkoly, zatímco se loď dostávala stále dál na širé moře. Nathaniel poslouchal, co Albion říká, a v duchu se podivoval nad tím, v kolika rozličných akcentech na sebe lidé na palubě volají. Vzhledem k tomu, kolik nových námořníků měl, nestihl se ještě se všemi jejich hlasy seznámit.

Koutkem oka zachytil příchod Nicholase Hayese, svého lodního důstojníka, druhého syna markýze. Stejně jako Nathaniel byl i Hayes zapomenutým náhradníkem a výborně si rozuměli už od doby, co spolu studovali na etonské střední. Jejich přátelství pak pokračovalo na Oxfordu, než ho nakonec zpečetili tím, že po společné službě v námořnictvu založil Nathaniel vlastní lodní společnost, do které Hayes vstoupil jako jeho zástupce.

Albion a Hayes si vyměnili krátký pozdrav, načež Hayes obrátil veškerou svou pozornost k Nathanielovi. „Máme problém, kapitáne.“

Ztuhnul.

Bylo to poprvé za oněch necelých deset let, co jeho důstojník vypustil z úst tato slova. Hayes se dosud nikdy nesetkal s problémem, s nímž by se nedokázal vypořádat sám.

„O co jde?“ otázal se stručně Nathaniel.

Měli poslání, a to takové, že na něm klíčově závisely veškeré plány Královského námořnictva v Jaderském moři. Pokud se potíž netýkala těchto plánů, byla bezvýznamná.

„Jde o… toho nového námořníka… o Cassia.“

Hayes žmoulal v rukou čepici, takový projev nervozity si u něj Nathaniel nepamatoval za celou dobu, co se spolu plavili. „A?“ pobídl ho netrpělivě.

„Víte, kvůli urychlenému odjezdu nebyly dokončeny všechny opravy. Proto jsem mu zadal úkol, aby opatřil vnitřní stěny novým nátěrem. A… a…“ Muž se začervenal.

„A?“ pobídl ho znovu.

„A…“ Hayes ztišil hlas do šepotu. „On je vymaloval.“

Nathaniel na svého důstojníka zmateně hleděl. „Nedostal snad takové instrukce?“

„Ano.“

Když bylo zjevné, že to druhý muž nehodlá rozvádět, zkusil se Nathaniel zeptat jinak. „A tobě připadá, že jeho práce představuje problém?“

Hayes si odkašlal. „Předpokládám… že by se to tak dalo nazvat?“ Zakončil svou větu lehce zvednutou intonací, jako by šlo o otázku.

Bylo to rovněž poprvé za všechny ty roky, co spolu strávili, kdy tento muž přišel za Nathanielem s něčím tak nepodstatným, jako byl výkon prostého námořníka. „Hayesi, máš mou plnou důvěru, že tu záležitost dokážeš vyřešit. Jestli si myslíš, že by to měl vymalovat znovu, tak ať to vymaluje znovu.“

„Už jsem mu to řekl dvakrát.“ Hayes ukázal dva prsty. „Byl by to jeho třetí pokus. Ostatní hoši nereagují příliš laskavě –“

„Já tady nevedu školku,“ řekl úsečně Nathaniel.

„Ehm… ano… tedy samozřejmě že ne. To vím,“ ujistil ho spěšně důstojník. „Jen jsem si myslel, že bych se měl zmínit –“

„Nemusíš se o tom zmiňovat. Jestli je mezi posádkou konflikt, vyřeš ho. Ale odkdy jsou šťouchanice s novými členy posádky něčím, čím se zabýváš ty?“

„Ten kluk se skoro rozbrečel.“

Nathaniel zavřel oči. U všech rohatejch. To poslední, co měl v úmyslu trpět, byly slzy, a to naprosto poslední místo na světě, kde byl ochoten tyhle směšné kapky vody tolerovat, byla paluba lodi – a navíc sakra jeho vlastní. „Tak mu dej k čertu kapesník, Hayesi, a řekni mu, že se musí otrkat.“

„To jsem udělal.“ Jeho přítel se odmlčel. „Nikoliv nutně těmito slovy. A taky bych měl zmínit, že žádá, aby směl mluvit s kapitánem.“ To poslední řekl takřka neslyšně.

Albion vyprskl smíchem a Nathaniel po něm střelil zlobným pohledem, který veškeré jeho veselí rázem uťal. „Co jsi říkal?“

„Říkal jsem… ten kluk se pořád ptá, kdy bude smět mluvit s kapitánem. Už několikrát. Tvrdí, že jde o jakousi naléhavou záležitost.“

„To nejsem.“

***

Smáli se.

Kámo.

Ona –