Poznámka nakladatele: Text písně „Stupid Cupid“ původně
od Neila Sedaky byl použit v přebásnění Gabriely Osvaldové.

Přeložila Magda Stárková

THE LOVE OF MY AFTERLIFE

Copyright © Kirsty Greenwood, 2024

Copyright © 2024 Novelicious Books Ltd.

All Rights Reserved.

Translation copyright © 2025 by Magda Stárková

ISBN 978-80-249-5673-2

Obsah

Kapitola první

Kapitola druhá

Kapitola třetí

Kapitola čtvrtá

Kapitola pátá

Kapitola šestá

Kapitola sedmá

Kapitola osmá

Kapitola devátá

Kapitola desátá

Kapitola jedenáctá

Kapitola dvanáctá

Kapitola třináctá

Kapitola čtrnáctá

Kapitola patnáctá

Kapitola šestnáctá

Kapitola sedmnáctá

Kapitola osmnáctá

Kapitola devatenáctá

Kapitola dvacátá

Kapitola dvacátá první

Kapitola dvacátá druhá

Kapitola dvacátá třetí

Kapitola dvacátá čtvrtá

Kapitola dvacátá pátá

Kapitola dvacátá šestá

Kapitola dvacátá sedmá

Kapitola dvacátá osmá

Kapitola dvacátá devátá

Kapitola třicátá

Kapitola třicátá první

Kapitola třicátá druhá

Kapitola třicátá třetí

Kapitola třicátá čtvrtá

Kapitola třicátá pátá

Kapitola třicátá šestá

Kapitola třicátá sedmá

Kapitola třicátá osmá

Kapitola třicátá devátá

Kapitola čtyřicátá

Kapitola čtyřicátá první

Kapitola čtyřicátá druhá

Kapitola čtyřicátá třetí

Kapitola čtyřicátá čtvrtá

Kapitola čtyřicátá pátá

Kapitola čtyřicátá šestá

Kapitola čtyřicátá sedmá

Kapitola čtyřicátá osmá

Kapitola čtyřicátá devátá

Poděkování

Mojí mladší sestře Nic, opravdové kamarádce na život a na smrt a té nejneohroženější a nejnezbednější parťačce, jakou jsem kdy poznala.

Kapitola první

Takhle přece nemůžu umřít.

Ne, to vážně, ale vážně nejde.

Samozřejmě vím, že ne každého osud požehná odchodem, jaký dopřál té staré paní z Titanicu, která vklouzla do sladké dřímoty plná vzpomínek na milování s Leonardem DiCapriem v nejlepších letech, aby to umírání neměla tak drsné. Ale udusit se v sedmadvaceti? No to snad ne, Delphie!

Zatímco lapám po dechu, zdá se, že můj mozek není schopen vymyslet, jak z téhle hrůzy vyjít živá, a místo toho se soustředí jen na děsivé okolnosti, za jakých se můj odchod odehrává.

Předně: dusím se hamburgerem. Kdyby aspoň byl z nějaké luxusní restaurace nebo domácí výroby, jenže mně v hrdle vězí laciný polotovar do mikrovlnky, který jsem si koupila po cestě z práce v potravinách na rohu. A pak to oblečení, které mám zrovna na sobě: okurkově zelené ponožky společně s nejhorším kouskem z mé noční garderoby – zapranou hrůzou s kreslenou hvězdičkou a nápisem: je čas zazářit, zlato! Televizi mám zastavenou ve čtvrtině Podvodníka z Tinderu a ve vyhledávači na počítači otevřenou jedinou záložku s dotazem: Jsou hamburgery do mikrovlnky ze skutečného masa?

Kdo mě v tomhle stavu asi najde? Můj opovrženíhodný soused Cooper, který bydlí o patro níž a jistě se bude pořádně chechtat, až uvidí moji noční košili? Policie, která se hned začne probírat mými osobními věcmi, aby se přesvědčila, zda jsem náhodou nenatáhla bačkory cizím zaviněním? Pokud budou pátrat po někom s motivem, asi jim to dá dost zabrat, protože v celém Londýně znám jen tři lidi: Leanne a její mámu Jan z lékárny, kde pracuju, a potom starého pana Yoona, co bydlí u nás na patře.

Bože, co když mě objeví on? To se nesmí stát! Má příliš slabé srdce na to, aby takový strašlivý zážitek vydržel ve zdraví. Ten hodný pan Yoon! Jestli umřu, kdo bude chodit kontrolovat, jestli před spaním típl všechny cigarety? A kdo mu udělá jinou snídani než nezáživné otruby, co chutnají jako papundekl?

Při představě, jak můj vetchý soused smutně zírá na svou poličku s cereáliemi, se vrhnu přes rozviklanou židli v kuchyni ve snaze provést sama sobě Heimlichův manévr. Jednou to udělala Miranda v Sexu ve městě a přežila to sice s nervovým otřesem, ale zato z toho vyšla citově vyzrálejší.

Znovu a znovu mlátím svou bránicí o opěradlo. Potom se spojenými dlaněmi zase biju do břicha. Auvajs. Pořád nic. Buším do správného místa? Zkusím to znovu, tentokrát o něco níž, potom zase výš. Jenže to nefunguje. Ten kus housky a pravděpodobně napodobeniny masa mi vězí v krku a nehodlá se hnout. Sakra.

Peláším z jedné strany svého mrňavého obýváku na druhou ve snaze najít něco – cokoli –, co by mě z téhle šlamastyky mohlo dostat. Moje milovaná kšiltovka s nápisem Broad City na věšáku u dveří bytu? K ničemu. Ještě neotevřená krabička tužek značky Blackwing na kuchyňském stole? Ale no tak, Delphie! Potom mi oči padnou na telefon vykukující zpod polštáře pohovky. Popadnu ho a snažím se zavolat si sanitku, ale ruce se mi třesou tak, že mi z nich telefon vypadne na zem a sklouzne po podlaze pod televizní stolek mezi chuchvalce prachu a tabletku antidepresiva, kterou jsem někdy minulý měsíc omylem upustila a zatím se nedostala k tomu, abych ji odtamtud vyšťourala.

Grrr. Začíná se mi zatmívat před očima. Jazyk mi těžkne v ústech a už jen tak plandá. Plandá? Podlomí se mi kolena, takže padnu teatrálně na zem a moje hlava žuchne na ten krásný měkký koberec s proužkem, na který jsem poslední tři měsíce tak pilně šetřila.

Panebože.

Takže… takže už je to asi tady?

Moje velké finále.

Moje datum spotřeby.

Konec.

Zde leží Delphie Denise Bookhamová.

Zemřela tak, jak žila: osamělá, zmatená a s outfitem, který nestojí ani za starou bačkoru.

„Otevři oči… To je ono. Už je čas… Čas vstávat. Ták! Správně! Ahoj, holčičko!“

Cizí ženský hlas zjemňuje melodická irská kadence. Prudce otevřu víčka. Ta žena nade mnou se šíleně rozesměje s pršáčkem pouhých pár centimetrů od mého obličeje. Dobře si ji prohlédnu: zlatavě blond kudrlinky stažené do vysokého culíku a zlaté trendy brýle, zpoza nichž na mě nepokrytě zírají upřímné smaragdové oči. Přes skla ovšem vypadají dvakrát větší, než ve skutečnosti jsou. Na rtech se jí leskne oranžová rtěnka, která se jí obtiskla na velké zuby, jež na mě teď cení v děsivém úsměvu. Zavřu oči, potom je znovu rozlepím a zoufale se snažím trochu sebrat. Jakmile si uvědomím, že nejsem ve svém bytě, kde se obvykle zdržuju, ale v nějakém divném plastovém křesle, zvedne se mi žaludek. Nohy mám nahoru, opřené o nějakou nízkou kredenc s květinovým čalouněním. Jako nějaká babka.

Kde to jsem?

Odněkud sem doléhá „Don’t Worry, Be Happy“ od Bobbyho McFerrina, ale zní to trochu strašidelně a jako ve snu. Vytřeštěnýma očima se rozhlížím kolem: světle modré stěny, přede mnou řada klokotajících modrozelených praček, které se v jednom kuse otáčejí a každou chvilku vydechnou levandulovou vůni. Počkat. Tohle je snad prádelna? Co sakra dělám v prádelně? Jak jsem se sem dostala? A kdy?

Nad pračkami zahlédnu velkou zarámovanou fotku té obrýlené paní. Má oba palce nahoru a kření se, jako kdyby právě vyhrála Miss World. Pohledem přejedu od obrázku k její živé předloze na židli vedle mě. Září, jako by ze shledání se mnou už nemohla mít větší radost. Potom zvedne oba palce jako na fotce.

Kdo to je? A kde to jsem? „Ehm… ehm…“

Můj poplašený mozek mi odmítá pomoct vyslovit požadovanou otázku.

„Chytrý, ne?“ zakření se ta ženská. „Ve veřejný prádelně se nikdo nebojí! Začít tak objektivně děsivou chvíli v co nejvíc uklidňujícím prostředí, jaké jsem si jen uměla představit, je docela chytrý tah, ne? A tohle je – lobby, které vypadá jako útulná prádelnička. Když jsem byla mladší a měla jsem pocit – bú, bú, bú –, že se se mnou život nemazlí, šla jsem taky do veřejné prádelny a hodiny koukala, jak se točí bubny praček. A pak všechny ty květinové vůně a uklidňující šplouchání! Tak konejšivé, nemyslíš?“

Trhnu sebou, když ta paní prudce vyskočí a rozhodí ruce jako nějaká moderátorka televizní soutěže při vyhlašování hlavní ceny.

„Ta modrá na stěnách je přesně stejný odstín, jako má obloha poslední týden v červnu těsně před západem slunce. Tu barvu jsem hledala celé roky. Je to odstín zvaný Dehydrovaná husa, který se ale od dvaadevadesátého už nikde nevyrábí. Naštěstí jsem znala chlapíka, kterej znal holku, která znala týpka, kterej znal toho správného člověka, a jo, nakonec jsem tu barvu sehnala,“ stiskne rty a strčí si ruce do kapes hořčicově žlutého overalu, než se lehounce zhoupne z nohy na nohu. „Ti nahoře mi jasně řekli, že si přejou čistější a profesionálnější vizuál, ale já jim řekla: ‚Lidi, nemůžete ode mě čekat, že budu špičková posmrtná terapeutka, aniž byste mi dali potřebnou autonomii, pokud jde o rozhodování o prostoru, kde se věnuju svým zesnulým klientům. No tak…‘ Jenže všude kolem jsou pitomci. Pitomci! Ale řekni sama – odstín je to úžasný, ne?“ zadívá se s blaženým povzdechem na stěny a lehounce se kousne do spodního rtu, takže jí na zubech ulpí další vrstva oranžové rtěnky. „Skoro mění barvu podle toho, jak na stěnu dopadá světlo – někdy je křídově fialovošedá, jindy džínová jako oči Jamieho Frasera. Znáš Jamieho Frasera z Cizinky? To je kus, co? Mám ho na seznamu nejoblíbenějších romantických hrdinů. Vlastně hned v první pětce, pokud ne v první…“

„Zesnulým klientům?“ vysoukám ze sebe konečně.

„No jo. Jsi mrtvá, zlato. Moc mě to mrzí,“ konejšivě mi začne masírovat ramena.

„Co… cože? Ne, já… Zdá se mi to?“

Nutím svůj mozek, aby se konečně probudil. Tohle je ten nejuhozenější sen, jaký jsem kdy měla, a to se mi jednou dokonce zdálo, že vedu krachující kadeřnictví společně s Trampem z Lady a Trampa.

„Přece ses udusila, pamatuješ?“ připomene mi ta upovídaná osoba. „Hamburgerem z mikrovlnky. A mimochodem, opravdu v nich je maso. Stoprocentní hovězí, nebo jak tomu ráda říkám já: bœuf. Před nedávnem jsem se v přestávkách mezi klienty začala učit francouzsky. Ne že bych se tu nudila nebo tak. Vůbec ne. Ale trochu větší nával bych tu mít mohla,“ pokrčí hladkými, opálenými rameny a malinko se zašklebí. „No jo. I když plynulý a pomalejší přísun nebožtíků je asi lepší než nějaká přepadovka, ne?“

Nebožtíků?

Zvedne se mi žaludek, když si najednou vzpomenu, co přesně se seběhlo v mém bytě. Dusila jsem se. Přitisknu si ruku na krk a začnu lapat po dechu.

„Ale no tak, žádnou paniku. Už ti vůbec nic není,“ konejší mě ta paní, když si přiklekne zpět ke mně. „Jakmile dorazíš k nám, všechny tělesné neduhy zmizí jako mávnutím kouzelného proutku. Jen ten citový přechod mezi žitím a nežitím občas bývá… složitý. A proto jsem tady já. Mimochodem, jmenuju se Merritt, je mi – a už navždy bude – osmadvacet a ze všeho nejvíc miluju karí a červenou knihovnu – čím žhavější, tím lepší, samozřejmě. A byla jsem ti přidělena jako posmrtná terapeutka.“

Popadne mě za ruku, aby mi jí mohla potřást, a tak si hned všimnu, že má na každém prstě nějaký výrazný prsten. Jeden z nich je starožitně vypadající diamantová růže, další tlustá obroučka z černého emailu s lebkou a hnáty vyskládanými z mrňavých rubínů. Na palci se jí leskne stříbrný prsten s nápisem PŮL UTRPENÍ / PŮL NADĚJE. Jako by ponořila prsty do krabice ze ztrát a nálezů a vůbec jí nezáleželo na tom, co vytáhne. Zmůžu se jen na tupé zírání, a tak mi znovu popadne svěšenou ruku z opěrky a pumpuje jí tak nadšeně, až se na židli rozkymácím.

„Mým úkolem je zajistit, aby ses tu hezky zabydlela, moc nevyšilovala, mohla se na cokoli zeptat a tak dále a tak dále. Od této chvíle jsem pro tebe nejdůležitější kontaktní osobou. Tak co, zní to dobře? Oui?“

Ne, ne, ne. To teda ani trochu. Non.

„Jen se neboj, tuhle práci dělám skvěle,“ švitoří dál Merritt. „Začala jsem na Věčnosti – takhle se to tady jmenuje – zhruba půl roku po své smrti a jsem nejmladší ženou, která kdy byla jmenována právoplatnou posmrtnou terapeutkou. Většina ostatních jsou staré báby kolem šedesátky sedmdesátky, ale podle všeho jsem prokázala, že mám pro tohle zaměstnání talent od přírody. A taky jsem příšerně ambiciózní.“

„Pomoc,“ zašeptám.

„Ostatní terapeuti a terapeutky to neradi vidí. Taková mladá ženská a už dělá vlny. Kradou mi všechny příchozí nebožtíky, abych je nedostala do rukou,“ podívá se na vteřinu na své bosé nohy s nehty namalovanými takovou červení, jaká je na lahvích od Coca-Coly. „Kdybych dostala férovou šanci, za chvilku by mi ostatní nesahali ani ke kotníkům,“ zamumlá temně. „No nic, tím tě teď nebudu nudit. Jde o to, že dva z těch starých ňoumů jsou zrovna na dovolené, takže mi tě nemohli ukrást. Přece jen jsi moje první příchozí za celý týden! Hurá, to se mám! Ty to máš teda blbý, ale já? Super!“

Trochu přitrouble sleduju, jak Merritt pochoduje ke dveřím na druhé straně místnosti. Zvednutým ukazovákem mi naznačí, abych šla za ní.

„Kam… kam to jdeme?“ ptám se a třesu se tak, že ze mě slova vypadávají jen v podivném překotném vibratu. Zním jako nějaká raperka.

„Do mojí kanceláře přece. Tady v lobby nikoho registrovat nemůžu, to dá rozum, ne? Co kdyby nám sem vlítl nějaký další nebožtík zrovna ve chvíli, kdy se tě budu vyptávat na něco osobního? Trapas. A pokud o mně lidi zpátky na Zemi něco říkali, pak jedině, že jsem pravá profesionálka. Soukromí nade vše. Tak už se nestarej. Jsem tu teď pro tebe, prostě: I got you, babe,“ napodobí Cher.

Potom otevře dveře a mně se docela uleví, když zjistím, že vedou do docela pěkné a normálně vypadající pracovny plné svíček s třepotavými narůžovělými plamínky. Uprostřed místnosti stojí skleněný stůl plný nějakých cetek včetně tří bujících rostlin, japonské mávající kočičky pro štěstí a stojanu na psací potřeby, který ale zeje prázdnotou, protože tužky a pera, které v něm mají mít místo, jsou rozházené halabala po celé ploše. U zadní stěny stojí až do stropu vysoká knihovna, k prasknutí nacpaná knížkami ve všech barvách duhy. Zdá se, že to je všechno červená knihovna. Samé názvy jako Žádost o ruku, Láska z Devonu nebo Zkouška pro nevěstu. Když si Merritt všimne, že si knihy prohlížím, vytáhne pěknou, látkou potaženou tvrdou vazbu Pýchy a přemlouvání od Jane Austenové a přitiskne si ji s blaženě zavřenými víčky na hruď, jako by se tulila ke štěňátku. „Klidně si půjč, co budeš chtít,“ zastrčí knížku zpět mezi ostatní a pohladí láskyplně pár okolních hřbetů.

„Ehm… dík.“

Merritt zavětří a hlasitě vydechne. „Růže a černý rybíz. Moje oblíbená vůně,“ ukáže na mihotavou bílou svíčku na dřevěném stolečku. „Nádhera, co? U nás na Věčnosti máme i luxusní parfumerie. C’est magnifique! Jó, tobě taky budeme muset nějakou vůni vybrat. Počítám, že máš ráda… zimolez? Náchylná k sebezpytu, s citlivým srdcem a bohatým vnitřním životem. Pod klidnou pokličkou probublává žhavá vášeň.“

Zamrkám. Co se to se mnou sakra děje? Kde jsem se to ocitla?

Merritt se na mě blahosklonně usměje. „Tak jo, chápu, že jsi rozrušená, což je… No jasně. Samozřejmě že celá tahle situace je pěkně ujetá. Když jsem sem dorazila já, tak jsem se poblila. Co takhle si na chvilku sednout a ulevit kostem?“ ukáže na otočnou židli z bílé kůže u pracovního stolu. Než se ale stihnu usadit – kosti nekosti –, rázně zatleská rukama.

„Tak jo! Paráda! Tady to máme,“ zvedne ze stolu psací podložku a zadívá se na papír na ní. „První otázka: Přeješ si, aby se ti život promítl před očima?“

„Pa… pardon?“ začala jsem jektat zuby.

„Ptala jsem se, jestli chceš, aby se ti promítl život před očima. Dřív jsme tuhle službu nenabízeli, jenže Hollywood nasadil lidem do hlav, že se musejí mermomocí před svým koncem mrknout na to, jak žili. A jakkoli miluju ohraná klišé, tohle se fakt nezakládá na realitě. Jenže si nám tu pár nových nebožtíků stěžovalo, a tak jsme to zařadili do nabídky, kdybys měla zájem. Ale žádný tlaky, je to na tobě.“

Najednou je mi zima. Proč je tu taková kosa? Zahlédnu chlupatou deku na jedné z dalších židlí, a tak pro ni sáhnu, přehodím si ji kolem ramen a stáhnu pod bradou.

„Takže… chceš to, nebo ne?“ zopakuje Merritt a ťuká při tom nalakovaným nehtem do zadní strany podložky.

„No, ehm…“ zakňourám, zatímco si hraju s rohem deky. „Můžu už jít domů?“

Merritt si tiše povzdechne. „Takže tam zatrhneme ano? Tohle je tvoje jediná šance ten pozemský život ještě omrknout. Pokud ti ho neukážu teď a ty si to časem rozmyslíš, asi na mě budeš nakrknutá a to není zrovna dobrej začátek věčného přátelství.“

S otevřenou pusou sleduju, jak se Merritt noří někam do skříně, odkud vytáhne bílý kovový vozík s obrovským šedivým televizorem z devadesátek a DVD přehrávačem. „Beztak to moc dlouho netrvá,“ řekne, „protože ukazujeme jen ty nejdůležitější momenty, jinak by se naši nebožtíci unudili. Technicky vzato sice máme k dispozici celou věčnost, ale kdo má dneska čas se v sobě tak dlouho vrtat? Prostě – co bylo, to bylo, ne?“

Jen bezmocně přihlížím, jak Merritt stiskne „play“. Jak to, že DVD už je uvnitř? Nebo je tu ten přehrávač jen naoko? Jsem pěkně zmatená.

„Tak jedem,“ oznámí Merritt. „Delphie Denise Bookhamová, tohle… byl… TVŮJ ŽIVOT!“

Kapitola druhá

Na pozadí hraje „Isn’t She Lovely“ od Stevieho Wondera, zatímco mi Merrittino video nabízí roztomilou montáž obrázků z mého idylického dětství, tedy z doby, než jsme se tátovi okoukaly a on se na nás vykašlal. A než si máma našla nového přítele, s nímž pak utekla někam do Texasu žít v umělecké komuně. Na obrazovce ale zatím běží chvíle, kdy bylo ještě všechno tak dokonalé, jak jen mohlo.

Hltám ty klipy pohledem, protože mě najednou zaplavil strach, že bych něco mohla přehlédnout, byť by to byl třeba jen detail. Máma, táta a já metáme hvězdy a kutálíme se trávou plnou sedmikrásek, tulíme se k sobě v neděli ráno, kreslíme obrázky vymyšlených mořských tvorů nebo tančíme na posteli na Arethu Franklinovou. Máma mi dovolí vyzkoušet svůj třešňový lesk na rty a směje se, když si ho okamžitě slíznu a žádám přídavek. Potom se dívám na různé narozeninové oslavy s ostatními dětmi – všechny se smějí, v očích jim září rošťácké jiskry a pusy se ani na chvilku nezavřou. Párkrát zahlédnu i Gen, svoji nejlepší kamarádku z dětství. Objímáme se kolem ramen a hihňáme se nějaké dávno zapomenuté nepleše. Odvrátím oči, jak mi v hrudi vyskočí jiskřička hanby a smutku.

„Panebože,“ řekne Merritt a přitiskne si ruku na hruď. „Já si vždycky myslela, že jsem byla divný dítě, hotový nerd, ale ty… ty jsi úplně jiný kafe. To je tak roztomilý!“

Céline Dion spustí „All By Myself“, zatímco se dívám, jak sedím sama u jídelního stolu u nás doma – v tom bytě, kde pořád ještě bydlím – v západním Londýně. Opatrně vystřihuju obrázky z televizního magazínu a aranžuju si je do koláží. Tehdy jsem si myslela, bůhvíjaká jsem výtvarnice, teď ale vidím, že moje díla byla spíš trochu divná.

Nechybí ani další atributy trapné puberťačky: poďobaná tvář, tlusté brýle, rovnátka a kousek vaty trčící z uší, protože jsem tehdy trpěla na chronické záněty středního ucha, kterých jsem se nemohla zbavit. Klipy se přelévají jeden do druhého: koláže, portréty hvězd z telenovel… tady si dokonce s bolestným šklebem kapu do ucha a támhle se ukládám do postele. Jedna noc jako druhá.

„To je fakt smutný,“ zavrtí hlavou Merritt.

A má pravdu. Ta holka na obrazovce vážně vede docela skličující život. Když jsem si ale tehdy sama kreslila nebo lepila koláže, tak jsem přece smutná nebyla, nebo ano?

Na obrazovce teď běží moje léta na střední škole. Setřesu ze sebe chlupatou deku, protože mám najednou tělo jak v ohni a hlava mi třeští.

„Nemůžeme tohle přeskočit?“ zeptám se, protože vím, že každá vzpomínka na tenhle čas je špatná. To kvůli nim nemůžu v noci spát.

„Obávám se, že ne,“ řekne Merritt. „Když to hraje, tak to hraje.“

Sevře se mi srdce, když se na obrazovce objeví moje patnáctileté já. Pleť už se mi trochu vyčistila, brýle jako popelníky jsem vyměnila za model s tenkými skly a rovnátka mi úspěšně vykouzlila z křivých zubů rovné. Moje vlnité zrzavé vlasy trčí do všech stran a moc hezky ladí s lahvově zelenou školní uniformou.

V prázdné třídě si něco tužkou kreslím do skicáku, zatímco si ukusuju ze sýrového sendviče, který jsem si ráno nachystala. A tady ji máme. Gen Hartleyovou, nejlepší kamarádku z dětství. Holka, kterou jsem měla nejraději na světě, se stala hlavní strůjkyní mého životního traumatu. Vtrhne do třídy ve společnosti svého kluka, Ryana Sweetinga. Je skoro komické, jak jsou vyladění do posledního detailu. Gen se svým závojem lesklých zlatých vlasů, tlustou vrstvou řasenky a kratičkou sukní. Ryan – na svůj věk vysoký a pohledný – je v ragbyovém dresu a světlé vlasy má oholené na ježka. Kdyby tohle byla středoškolská komedie, hned byste v nich poznali padouchy. Jen na videu vypadají o něco menší než kdysi. Tehdy mi totiž připadali jako obři.

„Ahoj, Delphie!“ pozdraví mě Gen sladce, než se přitočí k mé lavici a opře se o ni dlaní. Ryan ji následuje a obejme ji kolem pasu. Gen se usměje. „Tady s Ryanem bychom se tě na něco rádi zeptali, můžeme?“

„Jasně,“ vyhrknu ochotně, odložím tužku a s úsměvem si posunu brýle na nose. „Jde o tu písemku z chemie? Bude to asi zabíračka, ale ráda vám pomůžu, pokud potřebujete. Chcete si půjčit moje poznámky?“

Gen se rozesměje. Zní to, jako by někdo hrál na xylofon, jenže ten sladký zvuk klame. „Ale ne, Delphie. Spíš jsme chtěli vědět, proč máš tak HNUSNÝ vlasy,“ popadne mě za kštici. Jasně vidím, jak šokovaně jsem se v tu chvíli zatvářila. „No vážně. Když si na ně sáhnu, řežou jako drátěnka. Používáš někdy vůbec kondicionér?“

Do očí mi vstoupí slzy, když Ryan obejde stůl a hrubě mi zanoří prsty do vlasů. „Máš pravdu, Gen!“ zabručí a otře si ruce do džínů, jako by je měl špinavé. „Skoro jako chlupy tam dole.“

Gen vypískne pobaveným smíchem. Vyskočím ze židle a shodím si přitom na zem svůj skicák. Okamžitě se po něm vrhnu, jenže Ryan je rychlejší. Sotva se na ten obrázek podívá, zkroutí zhnuseně obličej. „Ale fuj.“

„Dej to sem!“ pokouším se mu skicák vytrhnout, ale Ryan mi s ním drze mává před očima.

Gen se zajíkne a přebere si blok od Ryana. „To je pan Taylor?“ vykvikne nadšeně. „Ty si tu kreslíš pana Taylora? Že on se ti líbí!“

Pamatuju si, jak jsem si tehdy přála, abych uměla lépe lhát, ale červené tváře mě okamžitě prozradily. Samozřejmě že jsem byla zamilovaná do svého učitele výtvarky. Jako všechny holky. Byl totiž krásný a měl modré oči a sexy nagelovaného karamelového ježka. Kromě toho na nás byl hodný a nikdy neměl tolik práce, aby se mnou nemohl probrat kompozici, světlo a důležitost každodenní tvůrčí činnosti. O takových věcech jsem předtím vůbec neslyšela.

„Miluje ho! Hele, jak zrudla! Jako rajče! Chce s ním jít do postele a potom ho kreslit i s pérem.“

Dívám se na to z Merrittiny kancelářské židle a srdce mi tluče stejně jako tehdy dávno.

„Ha! Na Delphie nikdo nevleze!“ chechtá se Ryan. „Ježíš, to by ale musel být zoufalec.“

„Jo. Ta asi zůstane nadosmrti panna,“ dodá Gen.

„Vrátíte… vrátíte mi teď ten skicák?“

„Až zítra,“ odsekne Gen a společně s Ryanem vypluje ze třídy.

„Neukazujte to nikomu, prosím!“ volám ještě za nimi, zatímco mi po tvářích kanou slzy.

„Slibuju!“ zazpívá Gen a složí papír tak, že pan Taylor bude mít záhyb na čele.

Merritt se zajíkne a video zastaví.

„Ale ne! Ta holka s tím určitě obešla celou školu, že jo?“

Přikývnu, když se mi hlavou mihne vzpomínka, jak okopírovaná kresba pana Taylora visela po celé škole. Ta hanba, když se mi všichni smáli. Smutek, že tohle všechno bylo mému oblíbenému učiteli tak nepříjemné, že už se mnou probíral jen nejnutnější věci do vyučování a naše hovory o umění ustaly.

„To je ale mrcha,“ uleví si Merritt, než znovu dychtivě zmáčkne „play“, jako by místo mého života hltala nějakou telenovelu.

Video mi nabídne další pohledy na Gen s Ryanem, kterým se u nás ve škole začalo říkat „Hrdličky“. Ti dva mě trápili čím dál častěji – lepili mi žvýkačky do vlasů, říkali mi „šprte“ a ponoukali ostatní, aby se ke mně otáčeli zády, kdykoli jsem prošla kolem. Dobře se postarali, aby každý věděl, že kamarádství se mnou znamená umíráček pro jeho budoucí popularitu.

Na obrazovce se zrovna schovávám na záchodě v nejvyšším patře, chroustám jablko a zírám na dveře, aby mi neušel zvuk něčích kroků. Těžce polknu. „Už jsem viděla dost,“ řeknu rozhodně. „Vypni to.“ Od šestnácti jsem neuronila ani slzu a nemám v plánu s tím teď začínat. „No vážně. Mám toho dost. Tak vypneš to, sakra?“

„Určitě to zase bude za chvilku lepší?“ zeptá se Merritt tiše. „Už zbývá jen pár minut.“

Koušu se do rtu a sleduju, jak se měním v dospělou ženu: tichá smyčka dní v lékárně, kde pracuju, a nocí na gauči před televizí nebo na internetu. Jsou si podobné jako vejce vejci, takže ani nepoznám, který je měsíc. Video končí tou nepříliš lichotivou děsivou scénou, kdy otevírám pusu dokořán, abych si kousla toho vražedného hamburgeru.

„Jejda,“ zamumlá Merritt, když vypne televizi a zasune vozík zpět do skříně. „No, tak žádný obrat k lepšímu se nekonal. Jeden den ti plynul jako druhý. A byla jsi tak sama…“

Zvednu bradu. „Tak jsem to ale chtěla. Byla jsem sama, ale ne osamělá. Ani v nejmenším. Jsem jako panda velká. Samota mi svědčí.“

„Tak to teda moc nevypadalo, holka.“

„A na tom videu není ani pan Yoon,“ protestuju, „a to ho vídám každé ráno u snídaně. Možná se mnou ještě nikdy nepromluvil nahlas, ale to jen proto, že to snad ani neumí. Někdy mi ale píše vzkazy, takže…“

Merritt se posadí ke stolu a zamyšleně si spojí dlaně pod bradou. „Neviděla jsem tam, že bys s někým chodila. Ani s klukem, ani s holkou, Delphie. Dokonce ani krátký románek. Copak jsi nikdy…?“ odmlčí se a zvedne obočí.

Hlasitě mlasknu. Ta ženská mi vážně začíná lézt na nervy.

„Pokud se ptáš, jestli jsem měla sex, tak ne. Neměla. Lidé ale můžou žít naplněné životy i bez toho,“ založím si ruce na hrudi. Jistě, na tom videu to sice tak nevypadalo, ale bylo to jen špatným střihem. Chyběly tam všechny ty hezké chvíle ve společnosti starého pana Yoona i moje sólo cesta do Řecka, kterou jsem si opravdu užila. Taky úplně ignorovali nádherný výhled z mého obýváku a radost, kterou cítím, když se oknem dívám, jak se mění roční období.

„Vůbec netuším, co tak může uspokojovat někoho, kdo nemá sex, protože já jsem za živa vymetla kdejakou postel. A byla to paráda. Je mi tě hrozně líto.“

Jiskra podráždění, kterou u mě často vykřeše pouhá přítomnost jiných lidí, se náhle změní v plamen hněvu. „Já ti o žádný soucit nestojím. A už vůbec ne z takového důvodu.“

Merritt vstane, obejde stůl a posadí se na jeho okraj tak blízko ke mně, div se naše kolena nedotýkají.

„A pusu? Pusu sis s někým dala?“

„Ano. Samozřejmě! Na univerzitě jsem se líbala s klukem jménem Jonny Terry.“

Pro sebe si nechám jen ten nepatrný detail, že ten polibek byl naprosto příšerný. Uslintaný a trapný. Cvakali jsme o sebe zuby, on celou dobu hlasitě funěl a nakonec si utřel pusu do rukávu vlněného svetru. Jaké překvapení, že jsem nebyla zrovna žhavá si celou akci ještě zopakovat.

„Takže… jsi ještě panna,“ zamumlala si Merritt spíš pro sebe. „A to v sedmadvaceti. Velmi zajímavé. Ale počkej… panebože, Delphie, ty jsi panna!“ podívá se na svoje záznamy. „Která navíc neumí řídit! S nikým nespala a neseděla za volantem! To je jako z toho filmu Praštěná holka!“

Zdá se mi trochu uhozené, jaká slova teď budu muset říct, ale obávám se, že vážně nemám na vybranou, protože celá tahle debata začíná být značně nevhodná. „Můžu si promluvit s tvým nadřízeným?“

„Ale ne,“ zašklebí se Merritt, „ti nahoře říkali, že bych měla zapracovat na svém taktu. Promiň, bejby.“

„Chci mluvit s vedoucím,“ trvám na svém.

„Ne, s Ericem vážně mluvit nechceš. Ten teď zastupuje našeho šéfa, který je zrovna na dovolené. A je opravdu hroznej, věř mi. Totální blbeček. A kromě toho neskutečně sexy, což je ještě otravnější, ale přísahám, že jestli ti ho přivedu, budeš toho litovat a přát si, abys bývala zůstala jen se mnou,“ sníží hlas, až téměř šeptá. „Víš, že jednou dokonce říkal, že nemá rád chleba?“

Protáhnu obličej. Tenhle Eric vážně zní jako pitomec.

„Hele, fakt mě mrzí, že jsem tě tak rozhodila, jo? Určitě se polepším. Už jsem trochu vyšla ze cviku, víš? Pořád jsem ale mnohem, mnohem lepší než Eric. Chceš sušenku na usmířenou?“

Povzdechnu si. Samozřejmě že chci sušenku. A taky bych se raději vyhnula setkání s dalším novým člověkem.

Merritt otevře zásuvku stolu a podá mi něco v celofánu. Vybalím to a zakousnu se. I ona už si jednu sušenku otevřela a strčila naráz celou do pusy, takže má teď tváře naducané jako veverka.

„Tak jo,“ řekne, když konečně přestane chřoupat, „chceš se s někým potkat přes naši posmrtnou seznamovací agenturu? Budu upřímná, je to pořád jen beta verze, takže to má tu a tam nějakou mouchu, ale patřím do týmu, takže tě tam ráda zapíšu. Docela by se nám hodilo ještě pár ochotných účastníků. Jmenuje se to Navěky spolu. No není to roztomilý?“

Polknu zbytek sušenky. „Takže v posmrtném životě máte i seznamku?“

„No co? Mrtví si taky potřebujou vrznout. A možná ti tak konečně ukážeme, o co jsi celou dobu přicházela! Takže… můžu tě zapsat? Jací pánové se ti líbí? Máš nějaký svůj typ? Vysocí, s pronikavě modrýma očima jako pan Taylor, co vás měl na výtvarku, že?“

Už jen ta nenucenost, s níž tahle ženská vyslovuje slovo „mrtví“!

Já jsem taky mrtvá.

Jsem… mrtvá?

Takže jsem tu zkejsla už navěky? S touhle ženskou a její energií? S Navěky spolu?

Znovu se roztřesu jako ratlík.

Ne.

Ani blbou náhodou.

Musím odsud zmizet, a to fofrem. Tohle je chyba. Nemůžu tu zůstat. Nezvládnu to!

Do uší mi buší vlastní tep. Vystřelím ze židle jako šipka a prchám ke dveřím Merrittiny kanceláře. Musí tu být ještě někdo jiný, s kým se dá mluvit. Někdo normální. Někdo, kdo mi opravdu pomůže zjistit, co se to se mnou právě děje.

„Delphie, počkej! Neutíkej! Ježišmarjá, už zase?“

Opřu se do dveří a vyřítím se zpět do té uhozené prádelny, jen abych přistála ve vypracované náruči krásného neznámého.

Kapitola třetí

„Hej! Dávejte pozor!“ popadne mě ten člověk za lokty a zpod světle hnědého nakrčeného obočí si mě ustaraně změří naprosto úžasnýma modrýma očima.

„Jejda, moc se vám omlouvám,“ zamumlám, zatímco trochu lapám po dechu. „Hledám tu doktora nebo aspoň šéfa nebo tak něco. Nemůžu tu zůstat. Nevíte, kde bych našla někoho, kdo mě odsud dostane?“

Aniž by mě pustil, krasavec zavrtí hlavou. Příjemné lidské teplo jeho dlaní ale okamžitě zklidní můj dech a vykouzlí mi po těle husí kůži.

„Já jsem se bohužel… teprve probudil,“ zamrká chlapík zvídavě na řadu praček. „Poslední věc, kterou si pamatuju, je, že mi dali sedativa před zubařským zákrokem. A teď jsem tady… Buď se mi něco hodně šíleného zdá, nebo… jsem umřel?“

Důrazně přikyvuju. „Tohle se taky snažím zjistit – jestli sním, nebo jestli jsem mrtvá. Tohle je fakt blbá hra.“

Muži zahraje koutky překvapivě pobavený úsměv. „Kde to vůbec jsme?“ zapíchne oči do zarámovaného Merrittina portrétu na stěně. „A kdo je tohle?“

„Merritt. Jedna šílená ženská, co tu pracuje. Zařídila si to tu tak, aby to vypadalo jako prádelna, protože jí prádelny přijdou uklidňující nebo tak něco.“

„Fakt děsivý,“ cizinec se přikrčí a podívá se na točící se bubny. „A všechny ty šaty mají stejnou barvu.“

Má pravdu. Ta samá hořčicová žlutá, jakou se honosí Merrittin overal.

„Děs a hrůza,“ otřesu se.

„A co to tu hraje?“ nakloní krasavec zaujatě hlavu. „Není to náhodou ‚Don’t Worry, Be Happy‘?“

„V nekonečný smyčce.“

„Jak jinak. To jen umocňuje tu zlověstnou energii tady.“

„No, že jo? I ty nejlepší písničky znějí trochu děsně, když se hrají pořád dokola.“

„Celý rok 2007 jsem neposlouchal nic jiného než My Chemical Romance. Teď se mi zvedá žaludek, kdykoli je někde hrajou.“

„My Chemical Romance?“ povytáhnu obočí.

Chlapík se zašklebí. „Kdysi dávno byli cool.“

„Vážně?“

Malinko se začervená. „No dobře. Ale naši se zrovna rozvedli a já jsem plně propadl své emo fázi. Obarvil si vlasy na černo, měl jsem křivě střiženou ofinu… prostě tohle všecko.“

„Páni. A to jsem si myslela, bůhvíjak rozvod rodičů nepoznamenal mě.“

Jeho oči malinko zněžní. „Kolik vám tehdy bylo?“

„Patnáct. Máma je teď o dost šťastnější, ale já jsem s tátou od té doby nemluvila. Před pár lety jsem mu napsala dopis a ptala se, jestli se nechce se mnou sejít. Nikdy mi neodepsal, ale jednou za pár let mi pošle přání k Vánocům.“

„Drsný.“

Jen pokrčím rameny. „A kolik bylo vám?“

„Šestnáct.“

„To ale pořád není omluva pro křivou ofinu.“

Znovu se hlasitě zasměje. „Vy jste vážně vtipná.“

A vy zase moc milej, pomyslím si. Vlastně jsem si takhle dlouho s natolik pohledným mužem ještě nikdy nepovídala. K mému překvapení ani nejsem tak nervózní a podrážděná, jako jindy bývám. Tahle konverzace zatím plyne úplně lehce. Nikdo nekoktá, nekonají se žádné trapné odmlky, ani před ním netaju jako sněhulák jen proto, že je tak neskutečně atraktivní.

Všimnu si, že vlasy má přesně v tónu tmavého okru ze sady olejových barev od firmy Winsor & Newton, jen tu a tam se zaleskne bronzový odstín, jako by ten člověk trávil většinu času na slunci.

„Takže jsme asi mrtví, co?“ zašklebí se, čímž nám oběma zase připomene, v jaké rejži jsme se to ocitli. Smutně svěsím ramena. Bylo docela úlevné na pár minut zapomenout na realitu.

„Jo,“ zašeptám tiše. „Moc mě to mrzí.“

„Sakra. A já měl na srpen takových plánů. Fakt mě štve, že už nezažiju Londýn v létě. Protože to je vždycky kouzelné,“ kousne se do naprosto objektivně šťavnatého spodního rtu. „Londýn je nejlepší město na světě.“

Hned se mi vybaví, jak v letním slunci na ulicích smrdí pytle odpadků a krysy jsou najednou dost odvážné na to, aby se po městě producírovaly za bílého dne a dívaly se vám rovnou do očí. Nebo jak se z Paddingtonského nádraží valí mraky turistů, kteří pak za hlasitého rachotu táhnou svoje gigantické kufry na kolečkách mojí ulicí, a musejí to dělat zrovna o půlnoci, aby mě probudili. Myslím i na smog hustý tak, že by se dal krájet, v němž se ve špičce město utápí jako ve znečištěném chemickém guláši.

„To rozhodně,“ přitakám, „hotový zázrak.“

Očima sklouznu k jeho opáleným rukám, které ještě pořád leží na mých pažích. Je to docela příjemné cítit jeho kůži na své. Jinak dotek cizích lidí příliš nemusím – celá se úzkostně opotím a s každou vteřinou takového kontaktu roste moje nutkání buď utéct, nebo dotyčného nakopnout do holeně. Ale tohle? Tohle je… milé. Uklidňující a něžné a smyslné zároveň. Jako teplá bublinková koupel za lezavého únorového dne.

Bohužel si ten člověk najednou všimne, jak mu zírám na ruce, a tak se hned odtáhne a strčí si je do kapes džínů.

„Jejda. Promiňte. Vůbec jsem si neuvědomil, že vás tady skoro osahávám. Divný, co? Ale přísahám, že nejsem úchyl.“

„To je dobrý,“ zastrčím si pramínek vlasů za ucho a zahihňám se. Takový zvuk jsem snad vydala naposledy v roce 2011.

„Divné,“ přimhouří oči. „Asi to bude znít jako nějaká laciná balicí hláška, ale… mám pocit, že už jsme se potkali. Jako bychom se znali. Působí to trochu střeleně, co?“

Rychle pokývám hlavou, když mi dojde, že to cítím velmi podobně. Tedy… jasně že vím, že tohohle muže vidím poprvé. O tom vůbec není pochyb. Jenže teď v jeho přítomnosti cítím klid a mír, který jsem zatím s nikým nezažila. Jako by mě znal. Jako by už dávno věděl o všech mých mouchách, zlozvycích a úzkostných myšlenkách, a přesto mu to nevadilo. Jako by mě měl rád i přesto, že jsem… prostě taková. Jako by mi celý život chyběl. Podivný pocit. Ale hezký. Opatrně se mu zadívám do tváře. Jeho bílé zuby, výrazný, rovný nos i chrpově modré oči mi nebezpečně připomínají pana Taylora, což je divné, protože jsem o něm před chvílí mluvila. Mužův pohled na oplátku zase zkoumá můj obličej a zastaví se mi na rtech. Najednou mi začne mravenčit v celém těle, jako bych se změnila ve skleněné těžítko plné třpytek, kterým někdo zatřásl. V jeho oslnivém jasu všechno kolem mě bledne. Kdo to sakra vůbec je?

Trochu nervózně se zasměje a přejede si dlaní po tváři. „Takže… sem chodíte často?“ opře se o stěnu a trochu legračně protáhne obličej. Zazubím se a znovu na chvilku zapomenu, kde to vlastně jsem a že jsem právě umřela. Jako tenhle krásný neznámý se na mě za celý život ještě nikdo nedíval. Jako bych byla fascinující a krásná a žádná trapná chudinka.

„Jste tak mladá,“ zamračí se. „Příliš mladá na to, abyste umřela.“

„To vy taky.“

„Na houby, co?“

„Absolutně.“

„Ale patrně to znamená, že aspoň budeme už navždy sexy a zachovalí?“

Takže to řekl. Myslí si, že jsem sexy, a to dokonce i s vlasy mastnějšími, než je společensky přijatelné, a v tom podivném nočním úboru. Zaplanou mi tváře. Co se to tu zrovna odehrává?

„Zachovalí,“ zamumlám. „Dokonale zakonzervovaní. Asi jako zavařenina.“

„Zavařenina?“ vyprskne smíchy ten chlapík. Přistoupí ještě o krok blíž a ztiší hlas tak, že to zní skoro intimně. „Povězte mi, jak se jmenujete.“

Všimnu si, jak rozšířené má zornice. Že by… že by chemie? Tak takové to je, když mezi někým náhle přeskočí jiskra! No páni.

„Jmenuju se Delphie. Delphie Bookhamová. A myslím, že si klidně můžeme asi rovnou tykat, když už jsme oba mrtví,“ odvážím se.

„Rád tě poznávám, Delphie Bookhamová,“ nabídne mi dlaň a já ji nadšeně stisknu. Místo obvyklého potřásání ale jen tak stojíme a držíme se za ruce. Kdyby tohle byl film, hrál by v pozadí orchestr, kamera by nás zabírala kolem dokola a nad hlavou bouchaly ohňostroje.

„A ty? Jak se jmenuješ?“ chci vědět zase já.

„Jonah. Jonah T…“

Jeho příjmení ale už nezaslechnu, protože prásknou dveře kanceláře a do prádelny vtrhne Merritt. Sotva vejde, hned na nás s Jonahem nepokrytě zírá. Odskočíme od sebe a Merritt, která v ruce svírá něco jako kus papíru do faxu, připochoduje blíž, až se jí roztančí blonďaté kudrliny na hlavě.

„Ahoj!“ procedí přes křečovitý úsměv, zatímco divoce mrká. „Ty asi budeš Jonah, co?“

„Ehm… ano?“ zatřese se mu překvapením hlas. Potom si ale odkašle a zkusí to znovu: „Jo, to jsem já.“

„Tak tě tu vítám, Jonahu! Tááák… obávám se, že tu máme drobný renonc. Občas se to stane, ale netřeba se ničeho obávat.“

„Co se děje?“ zeptá se Jonah a jeho dříve tak uvolněný postoj o poznání ztuhne. Tvář má teď bílou jako stěna.

„Víš,“ vydechne dlouze Merritt. „Vypadá to, že mám pro tebe dobrou zprávu, kamaráde! Nejsi totiž opravdu mrtvý, jen návštěvník v bezvědomí, jak takovým hostům tady říkáme. Chybička se občas vloudí a náš systém nám pošle lidi, kteří sem ještě nepatří,“ podívá se na svůj papírek. „A ještě dlouho patřit nebudou, takže…“

A než stačí Jonah nebo já cokoli namítnout, přiskočí Merritt až k němu a přitiskne mu palec doprostřed čela. Jeho tělo se celé rozechvěje, než praskne jako mýdlová bublina. Vykřiknu hrůzou a podívám se na svou dlaň, která ještě před chvílí svírala tu jeho.

Je prázdná.

Ne, ne, ne!

Myslím totiž… Myslím, že tohle je jediný muž, kterého jsem měla kdy v životě potkat.

A teď je ten tam.

Kapitola čtvrtá

Zírám do prázdného prostoru, kde ještě před chvílí stál Jonah, a trochu přitrouble mrkám, zatímco se můj mozek marně pokouší zpracovat, co jsem to tu právě viděla.

„Ale, ale,“ protáhne Merritt, když si opráší ruce. Potom teatrálně zvedne obočí a na tváři se jí usadí vševědoucí úsměv. „I samotná Nora Robertsová by dala ledvinu za to, aby takovou chemii dostala na stránky některé ze svých knih.“

„To… to bylo… Kdo to byl? On… A teď je…“

„Pryč, zlatíčko. Zpět mezi živými. Chyba v administraci – to se občas stává. Taková škoda. U nás na Věčnosti by ti bylo rozhodně líp, kdybys měla tak roztomilý doprovod. A podle toho, co stojí v jeho kartě, to asi bude vážně skvělý chlapík. Je mi to moc líto, Delphie. Hrozně mě to bolí, když tě takhle vidím.“

Zajíknu se a chvilku jí zírám do obrovských zelených kukadel. „Počkej… tys ho zrovna poslala zpátky! Já chci taky! A ty máš moc to udělat! Zrovna jsem to viděla na vlastní oči.“

Horečně ji popadnu za ruku a přitisknu si její palec na čelo. „Tak honem! Udělej to s tím palcem, protože já tady vážně nechci zůstat. Nemůžu. Pan Yoon mě potřebuje a… mám práci! Jonaha jsi zrovna pryč poslala, tak to dopřej i mně.“

Merritt odtrhne palec od mé hlavy a ochranitelsky si přitiskne dlaň k hrudi.

„Náhodné návštěvníky v bezvědomí může na Zemi poslat kdokoli. Ti se sem totiž dostali jen kvůli chybě v systému,“ pokrčí rameny, jako by se nechumelilo a ona zrovna neodkouzlila jednu celou nádhernou bytost. A navíc jedinou na světě, která o mě projevila zájem. „Jenže pokud sem někdo skutečně patří, pak nemůžu sloužit.“

Plácnu sebou zoufale na jednu z plastových židlí.

„Promiň,“ zašklebí se Merritt. „Vážně mezi vámi přeskočila jiskra, co? Nedrželi jste se náhodou za ruku, i když jste se sotva potkali? Hustý! Fakt škoda, že musel jít zpátky. Myslím pro tebe. On sám je na Zemi dost oblíbenej, takže si myslím, že strádat nebude.“

S povzdechem si zabořím hlavu do dlaní. Takže takhle tedy vypadá život po smrti? Jen já a tahle ženská až do skonání věků?

„Hm, počkej chvilinku,“ zamyslí se Merritt. „Co kdybych… Možná bych mohla… A pak by ses vrátila a… Ale ne, to nebude fungovat. Pokud ovšem…“

Zvednu hlavu a nastražím uši jako hlídací pes. „Co to povídáš? Že bych možná mohla jít zpátky? A co by nefungovalo? Nad čím zrovna uvažuješ?“

Merritt klesne na židli naproti a plácne si oprstýnkovanýma rukama do stehen. „No, asi by se na tvůj případ dala aplikovat Doložka Franklina Bellamyho. To by mohlo fungovat…“

„Doložka Franklina Bellamyho? Co je krucinál Doložka Franklina Bellamyho?“

Merritt si upraví brýle na nose a posune se blíž k okraji židle. „Takže. Řídíme se tu na Věčnosti takovou příručkou, v níž stojí i doložka jednoho z těch nahoře. Jmenuje se Franklin Bellamy. Myslím, že to pravidlo pochází někdy z devadesátých let. V každém případě říká, že do tří hodin po příchodu – pokud o nebožtíkově skonu ovšem zatím nikdo neví – může posmrtný terapeut někoho poslat zpět. Za jistých podmínek, samozřejmě.“

„Za jakých?“

„Že na Zemi prokáže důležitou laskavost někomu z personálu. Pokud to takový nebožtík zvládne, může zůstat na Zemi.“

„A žít dál?“

„Pokud svůj úkol splní, tak ano. Franklin Bellamy tu doložku napsal, aby se někdo mohl vrátit na Zemi a říct paní, která v roce 2028 objeví lék na syndrom dráždivého tračníku, že jí v bytě uniká plyn. Tím zabránil její smrti a zajistil, že se v roce 2028 pro mnoho nemocných svět stane ještě lepším a pohodlnějším místem k životu.“

„A proč se prostě nevrátil sám, když měl takovou moc, místo aby posílal někoho dalšího?“

Merritt protočí panenky. „Ty si snad sedíš na uších, kotě. Vrátit se může jen ten, o kom se ještě neví, že umřel. Umíš si představit, že bych se třeba já jen tak objevila na světě, když už jsem pět let mrtvá? Mohla bych si dávat pozor, jak bych chtěla, ale vždycky by hrozilo, že mě někdo známý uvidí. To by způsobilo katastrofální škody v předivu prostoru a času, nemluvě o tom, jak nesmírně trapné by to bylo,“ otřese se při pouhé myšlence.

„Takže tuhle službu můžou vykonat jen noví nebožtíci… teda, ehm, příchozí?“

„Jo. Pravidla jsou taková: může se to stát jen jednou, musí to být kvůli něčemu důležitému a nesmí se to týkat nikoho, koho člověk na Zemi znal.“

„Ale proč?“

Merritt jen vykulí oči. „No, kdybychom mohli ovlivňovat osudy našich známých a blízkých na Zemi, propukl by tady hotový blázinec. Všichni by porušovali pravidla a riskovali, že se mezi lidmi rozkřikne, že Věčnost opravdu existuje. Hrůza!“

„A ty ten svůj jediný lístek zpět na Zemi ještě máš?“ zeptám se skoro bez dechu.

„Jo,“ přikývne Merritt, „schovávala jsem si ho.“

„Na co?“

„Abych tu měla na lidi nějakou páku, ne?“ povytáhne obočí. „Můžeme ten lístek totiž věnovat někomu z kolegů, vyměnit ho třeba za povýšení nebo nějakou jinou výhodu. Dokud tím lístkem disponuju, mám v rukávu něco, čím se můžu ohánět, kdybych to náhodou potřebovala.“

Vstanu. „Tak už si ho neschovávej a pošli zpět na Zemi mě!“ podívám se na růžové digitální hodiny na stěně. „Zatím tu jsem jen dvě hodiny, ne? Takže bych to zpátky ještě stihla. A nějakou laskavost, kterou ti prokážu, si určitě taky vymyslíš. Cokoli. Já chci ještě žít! Udělám, co budeš chtít!“

Merritt na chvilku našpulí rty, ale potom se jí rozzáří oči a vítězoslavně zvedne bradu. „Úplně cokoli?“

„Ano!“ vykřiknu. „Cokoli budeš chtít!“

Merritt pohledem sklouzne ke dveřím, než se posune na samou hranu židle a nakloní tak blízko, že z jejího dechu ještě cítím sušenku, kterou si dala před chvílí.

„Tak jo, jeden nápad bych možná měla, ale…“ odmlčí se a ztiší hlas, „ostatním terapeutům by se ani za mák nezamlouval…“

„Neříkala jsi, že ti všichni ti staříci nesahají ani po kotníky?“

Merritt kývá tak divoce, až se jí roztančí kudrliny na hlavě. Potom se kousne do spodního rtu. „Říkala. To jo. A taky je to pravda. Tady na Věčnosti to totiž funguje skoro jako na Zemi: řídí to tu banda starých, zkostnatělých dědků a Pánbůh pomáhej tomu, kdo by se tu snažil o nějakou inovaci nebo sem vnesl něco moderního.“

„Tak co tě teda napadlo?“

„Dobře, dobře. Zní to trochu uhozeně, ale… myslím, Delphie, že tenhle Jonah by mohl být tvoje spřízněná duše,“ popadne mě za ruku. „Technicky vzato jich průměrný člověk má na Zemi rovnou pět a já mám pocit, že Jonah je jedna z tvých. Už jen jak jste se na sebe dívali,“ vzdechne zasněně. „Jako Laurie a Jack ve Dni, kdy jsem zahlídla lásku od Josie Silverové. Jako byste si nepřáli nic jiného než se jeden druhého dotknout. Teda… jaká je asi pravděpodobnost, že se tu tenhle fešák úplně náhodou objeví přesně ve chvíli, kdy tu jsi taky ty? A navíc v mojí prádelně,“ zajíkne se, vymrští se ze židle a chvilku pochoduje po pokoji. „Co když to byl osud, který teď musím jen trochu popostrčit?“

Zamrkám. Spřízněná duše. To fakt existuje? Najednou úplně vidím před očima, jak se s Jonahem ruku v ruce procházíme po zasněžené Oxford Street, což je pěkně šílená představa, protože ten randál na Oxford Street nemůžu ani vystát a sněhu se vyhýbám jako čert kříži. V mojí fantazii ale na sobě oba máme stejné palčáky a něčemu se hihňáme. Necítím se podrážděná, vyděšená ani smutná. Vlastně jsem jako vyměněná. Je to celé směšné, na spřízněné duše jsem nikdy nevěřila. Ale co když skutečně jsou, Merritt má pravdu a Jonah je jednou z těch mých? Co když mám opravdu naději prožít něco lepšího, než co jsem zatím za celý svůj život poznala?

„Dám ti deset dní,“ rozhodne Merritt.

„Deset dní?“

„Ano, deset dní na to, abys na Zemi našla Jonaha. Pokud ti dá pusu, můžeš tam zůstat.“

„A žít dál, jako by se tohle nikdy nestalo a já se neudusila hamburgerem?“

„Jo. Ale musí tě políbit on, jasný? A to ze své vlastní vůle.“

Přimhouřím skepticky oči. „Proč jen deset dní?“

„Počkej… ty tohle nesmíš?“