„Tyto temné hodiny navždy otravují naši historii a jsou urážkou naší minulosti a našich tradic.“

Jacques Chirac

Tento příběh je inspirován skutečnými historickými událostmi z dějin válečné Francie, veškerá podobnost postav se skutečnými je čistě náhodná.

© Jan Vavřík, 2025

ISBN 978-80-284-0421-5

Obsah

Kapitola první

Kapitola druhá

Kapitola třetí

Kapitola čtvrtá

Kapitola pátá

Kapitola šestá

Kapitola sedmá

Kapitola osmá

Kapitola devátá

Kapitola desátá

Kapitola jedenáctá

Kapitola dvanáctá

Kapitola třináctá

Kapitola čtrnáctá

Kapitola patnáctá

Kapitola šestnáctá

Kapitola sedmnáctá

Tuto knihu věnuji své mamince

Kapitola první

Papírová krabice

I.

Neměl rád vážná rozhodnutí. Nedělala mu dobře. Snažil se jich vyvarovat, kdykoli to jen šlo. Předtím než jej ve vesnici zvolili starostou, patřil Bernard Baudet k váženým stavebním inženýrům v okolí. Byl brán jako autorita ve svém oboru. Miloval stavby a vše s nimi spojené. Už v době, kdy byl malým klukem, jej nejvíce bavily stavebnice, zejména pak ty, které byly dynamické a pohyblivé. Takřka uctíval technologie, nové postupy či módní trendy ve stavebnictví.

Starostování, které dělal teď, jej vlastně nebavilo. Začínalo mu vadit. Měl pocit, že mu funkce neskutečně svazuje ruce. Někdy se mu zdálo, že je mu někdo přelepuje neviditelnou lepicí páskou.

Pokud mohl, tak se v úřadě nezdržoval. Neměl rád ten zatuchlý odér nevětrané kanceláře. Vůně mnohaletého skladovaného papíru, inkoustu a prachu mu lezla na nervy. Raději procházel vesnicí, bavil se s lidmi a řešil jejich osobní problémy. Říkal tomu, že chtěl být u jádra, u zdroje. Byl tak trošku ve své funkci nešťastný. Cítil, že udělal životní chybu, která už nejde vrátit zpět…

… ty to zvládneš, ty jsi pro naši vesnici to nejlepší řešení, nemáme nikoho lepšího…

Kolikrát si to vyčítal. Měl skvělou stavební firmu, kterou přenechal společníkovi. Firma dělala řadu městských zakázek, proto se jí vzdal. Musel. Prý střet zájmů, nebo tak nějak tomu říkala opozice. Když ji předával, připadal si, že ztrácí část svého těla… až tak moc měl svou firmu rád.

Nejprve se chtěl naplno věnovat politice. Bral to jako výzvu, snahu být prospěšný. Ale po prvním zasedání měl na sebe velkou zlost, že se nechal pro funkci starosty umluvit. Mnohdy si říkával, že nechápe, kolik zloby a závisti se mezi lidmi objevilo. Dříve to prostě nevnímal. V podnikání nebyl na zkoumání lidských povah čas. Tam platilo dokonce i podání ruky. V politice to bylo jinak. Tam se nehraje fair play. I nejlepší přítel dokázal pro svůj vlastní prospěch zradit.

Na první zasedání vzpomínal neustále. Jakmile skončilo, přišel domů, jeho žena spala v horní ložnici. Sedl si do šedého ušáku v hale svého domu a zíral na dohořívající plameny v krbu. Vztek na sebe samého jej doslova užíral. Proklínal den, kdy do politiky vstoupil.

Ne. Nepůjde ráno do práce! Proč by to jen dělal? Nemá to zapotřebí… Ale ten hloupý pocit odpovědnosti.

Ihned po probuzení se mu zdálo, že to bude další nudný den plný úřednického vyjednávání, podpisů a uječených výkřiků nespokojených lidí.

… ta její slepice přelétla zase přes můj plot! Ještě jednou to udělá, tak ji podříznu a oškubu! Proč mé sousedce něco neřeknete? Na co tady jste? Já vás volila, a vy takhle?

V prvních měsících po zvolení starostou se to dalo ještě zvládat. Lidé byli plni očekávání z neznámého, alespoň tak nějak to cítil. Trochu čekali, co vlastně přijde, co nového vymyslí, s čím je všechny překvapí. Chodili k němu do úřadu s podstatnými problémy. Takovými, které ještě mělo smysl řešit. Teď měl dojem, že jej všichni otravují s nesmyslnými požadavky. Lidi mu pomalu začali lézt na nervy. Bože, jak jej všichni ti protivní občané štvali. Lezlo mu to krkem. Každý si myslel, že starosta může všechno, stejně tak i za všechno. Mnohdy to vypadalo, že na něj svedou i to, že někomu jeho kráva přestala dávat více mléka. Začínal jich mít plné zuby.

Protáhl si záda a sundal si brýle. Promnul si palcem a ukazovákem pravé ruky koutky obou očí. Poslední dobou jej také často bolela hlava. Běžná analgetika už nezabírala. Někde četl, že je to špatným pitným režimem. Ale kde by na to bral čas?

Klepání na prosklené dveře. Jemné, ale neskutečně dotěrné.

Takto klepala jenom jeho sekretářka. Trochu sarkasticky říkal, že ji zdědil. Pracovala v úřadu již několik let, ještě za doby jeho předchůdce. Ale vždycky klepala šestkrát. Třikrát rychle, třikrát s odstupem dvou vteřin. Nikdy ne jinak.

Probůh, nemohla jednou zaklepat trošku odlišně? Alespoň se pokusit o změnu?

Od doby, co dostudovala vysokou školu, byla její dřívější něžnost a ochota ta tam. Někdy si myslel, že si akademickou hodnost bude psát i na vlastní toaletní papír, který si nosila z domu. Tvrdila, že ten erární ji škrábe. Nikdy mu ale neřekla kde. Postavu měla ucházející, to musel uznat, ale nesměla promluvit. Trošku se při představě své sekretářky na toaletě s erárním toaletním papírem v ruce jemně pousmál.

„Dále!“ vykřikl.

Další zaklepání. Naprosto stejné. Na chlup.

„Bože, ona na té škole asi přišla o sluch, nebo jí pýcha přelétla do mozku a cítí se nadřazená, důležitá a více potřebná než všichni ostatní,“ pomyslel si Baudet.

„Řekl jsem DÁLE! No tak DÁLE!“

Pootevřela dveře. Její krátce střižené vlasy připomínaly rezavý hrnec, takový ten typ zastrčený v kuchyňské lince hodně daleko a hluboko jen proto, aby jej nikdo neviděl.

„Pane starosto,“ řekla sekretářka, „pánové z firmy, která vyhrála konkurz na výstavbu nové silnice, čekají vedle v předsálí. Ehm… co jim mám říct? Já nevím, co jim odpovědět. Jsou neoblomní!“

„Co asi?!“ vyštěkl ostře, „ať si trhnou nohou!“

„Cože?“

„Samozřejmě… ať jdou dál. Nebo si myslíte, že je nechám čekat? To jsou snad samozřejmé věci, Julie!“

Nahodila kamennou tvář s konstantním úšklebkem. Měl v tu chvíli chuť vyskočit z křesla, vzít kladivo, majzlík a vytesat jí na obličej stejný úsměv, na který byl zvyklý ještě z období, kdy do funkce nastoupil. Ona s tím titulem přišla i o zbytek zdravého selského rozumu, pomyslel si.

Během několika vteřin stáli u něj v kanceláři. Přivalili se jako velká voda, bylo jich všude plno.

„Pane starosto,“ podával mu ruku asi padesátiletý, vysoký a hnědovlasý ředitel stavební firmy, „jsem rád, že jste si na nás udělal čas. Můžeme se s kolegy posadit?“

„Tak přece nebudete stát,“ usmál se Baudet, „posaďte se, pánové, míst je tu dost.“

Tři muži v naprosto stejném oblečení se uvelebili v židlích podél dlouhého stolu z hnědého, blíže nespecifikovaného dřeva. Bylo na nich poznat, že jsou to muži, kteří v kancelářích moc nesedí. Ani jeden z nich židli nepozvedl, ale odsunul. Dřevěné nohy velmi nepříjemně zaskřípaly o podlahu. Trhalo to děsivě uši.

„Pane starosto,“ pokračoval muž, jenž působil trošku přístupnějším dojmem, „četl jste naši stavební dokumentaci? Měl jste na to vůbec čas?“

„Vy byste mě rozesmál, pane,“ řekl chladně Baudet, „vážně si myslíte, že podepíšu výsledek řízení, aniž bych si přečetl jeho podstatu? To bych tady asi velmi rychle skončil! Tu otázku snad nemůžete myslet vážně? Navíc jsem původním povoláním stavař, takže jsem za svůj život řadu výkresů a stavebních dokumentací viděl. Co pro vás mohu udělat?“

„Promiňte,“ omluvil se muž, „nechtěl jsem vás urazit nebo rozčílit… tak jsem to nemyslel, nevykládejte si mou první větu nějak špatně.“

„To je v pořádku,“ podotkl Baudet omluvným tónem, „co máte za problém? Stavba již měla začít. Máte nějaké rozumné odůvodnění, proč je ve stavbě prostoj? Pánové, mějte se mnou slitování! Víte, jak bude remcat opozice, která měla ve výběrovém řízení naprosto jiného koně? Snad víte o sankcích, které jsou součástí smlouvy, pokud nezačnete včas. To mi děláte schválně? Mějte rozum!“

„Chápu,“ vyjelo z majitele firmy, „ale máme problém s jedním z domů. Troufám si říct, že docela závažný problém, který jsme ale rozhodně nezavinili my!“

„Problém?“ praštil zlostně pěstí do stolu, „garantovali jste, že nebude stavbě nic překážet! Slibovali jste, jak vše proběhne hladce! To myslíte vážně?“

„Ano, to jsme slibovali, to je pravda. Taky jsme netušili, co nám ovšem přinese ten poslední dům, tady ten,“ řekl důrazně muž, „podej mi tu mapu. Dělej, prosím tě!“

Jeden z dvojice mlčících mužů hmátl do kožené tašky, kterou držel v klíně, a podal svému šéfovi složenou mapu.

„Dovolíte, pane starosto,“ požádal ředitel firmy a máchnutím ruky rozložil mapu na podlouhlý stůl, prsty obou rukou ji uhladil, jako kdyby rozkládal čerstvě vypraný hedvábný ubrus.

„Tento dům,“ bodl prstem do mapy, „tento dům nám dělá problém! Tady!“ Špičkou nehtu ukazováku pravé ruky zaklepal na místo v mapě.

„Moment,“ špitl tiše starosta, „to je přece dům po Jeanu Mazetovi… ale tam nikdo nebydlí! Nenechte se vysmát, pánové! Mazet, to byl přece četník zapojený do likvidace pařížských Židů. Člověk se špatnou minulostí. To přece nemyslíte vážně! Vždyť Jean Mazet dávno zemřel. Od té doby je dům opuštěný. Jeho žena je také po smrti a dcera o dům nemá zájem. Domu se zřekla a předala jej obci. Takže tu není žádný problém! Co se mi to snažíte namluvit? Chcete mě dostat do průšvihu?“

Doslova hrál všemi barvami. Vypadalo to, že nevěří vlastním uším. „Žádám vysvětlení! To nemůžete myslet vážně! V tom domě přece nikdo není!“

„No, to jsme si do včerejšího dne mysleli taky, že je dům opuštěný,“ řekl tiše jeden z dvojice dosud mlčících mužů. Starosta se překvapeně podíval do jeho tváře. „Jak do včerejška? Co se přihodilo? Vždyť je na ten zatracený barák vystaven likvidační dekret! To vás Mazet chodí strašit ze záhrobí? To se už i vy bojíte?“

„To ne,“ usmál se majitel firmy, „to by tam nesměla pobývat ta dívka!“

„Dívka?“ vylétlo ze starosty, „jaká dívka? Děláte si ze mě legraci, pánové? Tam přece již dlouho nikdo nebydlí. Ano, nastěhovali se tam nějací pobudové, asi před půl rokem, ale ty jsme vyhodili! Od té doby je to prázdné!“

„To určitě ne,“ nedal se ředitel firmy, „na pobudy či jinou divnou existenci to opravdu nevypadá. Vůbec ale nevíme, kdo to je. Když jsme přijeli k domu, zaparkovali jsme auta s demoličními koulemi na předem určená místa, vyskákali ven a rozhlédli se okolo. Bylo nám divné, že okenice, které byly ještě předešlého dne zavřené, někdo bez jakýchkoli skrupulí otevřel. Dal jsem pokyn k prohlídce domu. Okamžitý!“

Starosta se sesunul zpět do křesla. Nejprve si povolil knoflíky u košile a poté si opřel ruce o opěradla. Zíral na majitele stavební firmy s naprosto šokovaným výrazem. Měl pocit, že je v divném snu, že se mu celé jednání vlastně jen zdá. Nevěřil jeho slovům. Zaplést se s Mazetem, to tak ještě scházelo, pomyslel si.

„Vešli jsme přes zahradu na terasu. Včerejšího dne tam byl neskutečný nepořádek, všude po podlaze plno listí, láhví od vína a všeho, co místní opilci zanechali. No, však víte, jak to vypadalo. Dohodli jsme se, že uklízet nebudeme, protože dům půjde k zemi i s tím nepořádkem, co tam původně byl.“

Starosta tiše přikývl, tak nějak strojeně, neupřímně. Měl z toho člověka pocit, že se snaží obhájit vlastní neschopnost.

„No a z ničeho nic tam je uklizeno. Vymeteno. Dveře, které byly zavřené na petlici a zamčené velkým rezavým zámkem… prostě někdo tu petlici urazil, připadalo mi, že snad sekerou nebo hodně silným kopnutím. Vešli jsme tiše dovnitř. Kuchyně byla urovnaná, vysmýčená, někdo si s tím dal obrovskou práci. Musel pracovat celou noc. V rohu kuchyně stálo několik igelitových pytlů plných nepořádku. Někdo prostě uklidil.“

„No,“ vzal si slovo starosta, „od doby, co umřel Mazet, jsme se snažili dostat k jeho rodině. Jeho dcera a celá její rodina nereagovala. Nedařilo se nám je přemluvit, aby s tím domem něco provedli. A to jsme se sakra snažili. Před časem, kdy dům propadl do majetku vesnice, jsme jej nabídli k prodeji. To tady přece ví kdekdo. Jenže široko daleko má každý kde bydlet. Nikdo z vesnice nechtěl dům zrovna po tom podivínovi. Nikdo neprojevil zájem. Takže dům je v majetku vesnice neustále. Proto jsme se rozhodli, že půjde k zemi. Já mám svědomí naprosto čisté!“

Ředitel firmy tiše přikývl.

„Mladí se stěhují do Paříže a pomalu se to tady začíná vylidňovat. A potom rozhodl veřejný zájem na vybudování silnice a okolních chodníků. Na to máme ze zákona svaté právo. Chcete mi říct, že je tam nějaká banda bezdomovců nebo tak něco? Mám poslat obecní četnictvo? Je třeba povolat posily? Tak proboha už mluvte!“

„No,“ polkl ředitel, „na holku bez domova to rozhodně nevypadalo, to mohu stoprocentně říct. Pochybuji, že by byla tak vkusně oblečená, upravená a pracovitá. Ale když jsme po ní chtěli, aby řekla, co tam dělá, vyhodila nás se slovy, že tam teď bydlí s nějakým klukem, že máme odejít a že pokud chceme dům srovnat se zemí, ať ho shodíme i s ní. Byla dost neoblomná, drzá a…“

„Co? Co?“ vykřikl zlostně starosta.

„Přesvědčivá!“

„Přesvědčivá?“ vyprskl starosta, „kurva, jak jako přesvědčivá? To si neumíte poradit s nějakým pískletem? Kdo to je? Kdo se tam nastěhoval? Mluvte! Kdo?“

„Tak to se nám, bohužel, nepodařilo zjistit. Křičela tak silně, že jsme raději vycouvali. Spustila na nás s takovou kadencí, že nám málem popraskaly ušní bubínky!“

„To bych se na to podíval! To si neumíte poradit s hysterickou holkou a jejím amantem? To mě musíte otravovat s takovými maličkostmi? Sakra, porušujete smlouvu! Jste normální? Poženu vás k odpovědnosti!“ rozčílil se starosta natolik, že znovu praštil zlostí pěstí do stolu. Úderem roztrhl rozloženou mapu. Na krku mu naběhla velká žíla a obličej zrudl.

„Ale pane starosto, my…“ nestačil dopovědět ředitel, protože starosta prudce vyskočil z křesla a zakřičel: „Julie!“

Ticho. Jen prostý a obyčejný tikot hodin na protější stěně dával vědět, že se nezastavil čas.

„Julie! Tak hergot, ta ženská je snad hluchá! Julie!“

„Volal jste mě, pane starosto?“ objevila se ve dveřích sekretářka. Otazníky v jejím obličeji byly čitelné všem zúčastněným.

„Tak je tu ještě nějaká jiná Julie?“ zasyčel přísně starosta, „okamžitě mi zavolejte vrchního velitele četnictva. Rozumíte? Ať za mnou ihned dorazí Alain Camus! Slyšíte? Ihned!“

V tu chvíli si teprve uvědomil, že není něco v pořádku.

II.

„Alaine,“ ozvalo se tiché a chraplavé zavolání, „tak Alaine! Kolikrát ti to mám opakovat? Ty mě neslyšíš?“

Ticho.

Žádná odezva. Nikdo nereagoval.

Seděla v těžkém křesle s popraskaným černým koženkovým potahem. Hluboce a s těžkostí oddychovala. Její prošedivělé a prořídlé vlasy jí olizovaly vrásčitou tvář. Kostnaté ruce opřené na opěradlech vypadaly jako z papíru.

„Tak Alaine! Proč mi neodpovídáš?“

Nedalo jí to. S velkými obtížemi vstala, vzala do rukou francouzské hole opřené o příruční stolek vedle křesla. Černá sukně dlouhá až ke kotníkům byla minimálně o tři čísla větší. Poslední rok ji zlobily nejen klouby, ale hlavně žaludek. Jedla pramálo. S každým soustem měla pocit, že má v žaludku několik pytlů kamení.

Velké pantofle s každým krokem vyluzovaly doslova umrlčí melodii. Musela zjistit, kde se její syn skrývá. Nedalo jí to. Jestli bude zase telefonovat s tou courou, která už rozvedla dvě manželství ve vesnici, bude křičet ještě hlasitěji, než tomu bylo dříve.

Sáhla na kliku a otevřela dveře do kuchyně. Její syn Alain stál u okna s telefonním sluchátkem u ucha.

„Alaine!“ přišourala se k němu, „zase voláš té blonďaté bestii?“

Otočil se na ni a v očích měl výraz, který ji vyděsil. Sesunula se na kuchyňskou židli.

„Co se děje, Alaine?“

„Cože?“ věnoval pozornost telefonnímu hovoru, „Mazet? Ty jsi zešílel? Mazetův dům? Vážně? Jedu!“

Položil sluchátko a podíval se zoufalým pohledem na matku. Její vytřeštěné oči působily děsivě.

„Někdo je v Mazetově domě! Volal starosta. Musíme tam jet!“

„Alaine,“ chytila jej studenou rukou, „Mazet je po smrti. Chlapečku, poslechni svou maminku a nechoď tam!“

„Musím!“ vytrhl se z jejího sevření, „je to moje práce!“

Měl se k odchodu.

Už se jí musí konečně vzepřít.

Nemůže se přece nechat pořád ovládat jako loutka.

„Nesmíš tam, Alaine! Nesmíš! Ten dům je prokletý! Rozumíš? Prokletý!“ křičela na něj, „vrať se! Nechoď tam!“

Nedbal na její křik. Byla mu v tu chvíli naprosto lhostejná. Zabouchl dveře a vydal se směrem k radnici.

III.

Alain Camus a starosta Bernard Baudet seděli ve starém černém renaultu. Nevětrané auto, v němž Baudet za jízdy kouřil jednu cigaretu za druhou, budilo ve veliteli četnictva dojem špatně umytého popelníku. Kouř byl na polstrování auta snad i vidět, natož pak cítit. Starosta k němu však měl jisté pouto, nerad se zbavoval věcí, pokud ještě trochu fungovaly. Byl pověrčivý a až zbytečně šetrný.

„Bernarde,“ usmál se Alain Camus, „měl by sis koupit nový vůz. Vážně! První člověk naší obce a jezdí v takové staré herce! Člověče, že se nestydíš! Vzpamatuj se, příteli. Přece musíš reprezentovat! Taková popelnice! Ta je tak akorát pro ostudu!“

„Jdi do háje, Alaine! Už i ty mě štveš!“ okřikl četníka starosta, „jsi jako všichni v tomto zapadákově. Všichni si myslíte, že starosta se topí v penězích, že má jen teplou židli a klid. Jdi s těmi řečmi k šípku! Však ty jsi byl taky jedním z těch, kteří mě pořád přemlouvali. A neříkej, že už si nevzpomínáš! Nedělej, že to nevíš! To bylo pořád řečí, že mám do toho jít, že mě lidi potřebují. A když neskáčeš, jak všichni pískají, už je zle. Jedna stížnost za druhou. Nevidíte si nikdo ani na špičku nosu!“

„Tak se nerozčiluj, Bernarde,“ konejšil starostu Camus, „s tím Mazetem sis dělal legraci? Nemyslel jsi to vážně, že?“

„Ne, nedělám si legraci,“ odvětil starosta, „slyšíš dobře. Jedeme do Mazetova domu. Nastěhovala se do něj nějaká ženská, údajně i s chlapem. Já myslím, že si tam nějaká omladina dělá šoustací zašívárnu, ale člověk nikdy neví. Firma, která má stavět cestu, má celkem problém. Ti návštěvníci se z domu nechtějí hnout! Odhaduji to na nějaké anarchisty, určitě to bude někdo, kdo není od nás. Uznej, kdo z místních by tam lezl? Kdo by dobrovolně strkal hlavu zrovna do tohoto domu?“

„Tak ale počkej,“ divil se Camus, „je přece určený k demolici, jestli se nepletu. Má tam vést nová cesta, jak jsi řekl. Nebo snad ne? Víš dobře, že ta stavba je nutnost, přece nám ji nezhatí nějaký pár přihlouplých kempařů? Ten dům má jít k zemi! Bernarde, to se mi nechce líbit. To smrdí! Bylo přece všechno domluvené, psali jste o tom i v radničních novinách, že je vše v pořádku. Lidi cestu potřebují!“

„No,“ odvětil zcela rezignovaně Baudet, „to jsme si mysleli úplně všichni, že je to v pořádku. Zlý sen. Jako kdyby se Mazetův duch vrátil! Jako kdyby ten zatracený Mazet neumřel. Je to divné! Běhá mi mráz po zádech!“

V autě nastalo naprosté ticho. Jen lomoz klepajících se plechů auta a motoru jim prořezával uši. Vypadali, že se oba bojí promluvit. Oba si v tu chvíli přáli být někde jinde, řešit třeba přihlouplé slepice nebo zatoulanou kozu.

IV.

K domu dorazili asi za dvacet minut. Po celý zbytek jízdy mlčeli. Nebylo to strachem, ale spíše očekáváním neznámého. Vystoupili tak nějak synchronizovaně, jako kdyby se dopředu dohodli na přesné choreografii. Působilo to dokonce velmi komicky. I dveře auta zavřeli naprosto ve stejnou dobu.

Bílý laťkový plot okolo zahrady nebyl díky vysoké trávě téměř vidět. Stébla trávy zastínila plaňky takřka do nespecifikovatelné podoby. Bylo znatelné, že se o zahradu léta nestaral vůbec nikdo. Prostor, na který dlouho nesáhla lidská ruka.

Baudet pomalu otevřel branku, jejíž panty hlasitě zavrzaly díky silné korozi. Chodník z bílých placatých kamenů byl téměř neprůchodný, divoký plevel a vysoká tráva udělaly své. Oba měli pocit, že se dobývají do předem neprozkoumané pevnosti, někam, kde nevědí, co se vlastně stane. Baudet cítil jemné chvění na zátylku, pod kůží na hrudníku zase nepříjemné mravenčení.

Oba šli podél zdi Mazetova domu velmi pomalu, snažili se našlapovat co nejtišeji. Obávali se každého zbytečného pohybu. Netušili, co spatří. Nevěděli, co se bude dít.

Camus sáhl po zbrani. Domníval se, že si toho Baudet nevšimne. Cítil se s ní trochu jistější, sebevědomější a silnější.

„Probůh, Alaine,“ zasyčel Baudet ostře, „zbláznil ses? Zešílel jsi? Nechci mít ve vesnici vraždu. Schovej to! Nepotřebuji řešit ještě nějakou zasranou střelbu! Vzpamatuj se! Nech tu pistoli na pokoji!“

„Uklidni se,“ konejšil jej Camus, „vím přece, co dělám. Neboj se!“

„Schovej tu zatracenou bouchačku!“ procedil mezi zuby starosta, „hraješ si na kovboje?“

„Vypadněte,“ ozvalo se, „vypadněte odsud!“

Odkud to šlo?

Zmateně jako dvě myšky, které hladová kočka zahnala do kouta, těkali očima po prostoru. Nejprve netušili, jestli se jim ta slova nezdála. Neměli vůbec jasnou představu, odkud vycházela.

„Pánové,“ ozvalo se znovu, „běžte pryč. Mám taky zbraň, nenuťte mě si pro ni zajít! Jděte odsud! Prosím vás o to! Odejděte! Hned! Zmizte!“

Camus s Baudetem zvedli hlavy směrem k místu, odkud se ozýval onen neznámý a podrážděný hlas. Mezi otevřenými okenicemi stála cizí dívka s hustými dlouhými černými vlasy. Měla z okna výhled jako Bůh.

„Slečno, sle… slečno,“ koktal zmateně Camus, „nemáte se čeho bát. Musíme s vámi mluvit. Nemějte obavy! Nepřišli jsme vám ublížit. Chceme se jen dohodnout!“

„Já se vás nebojím. Věřte mi, že z vás dvou skutečně strach nemám! Schovejte ten malinký četnický revolver, než si s ním ublížíte! A vypadněte! Slyšeli jste?! Vypadněte! Jste na cizím pozemku. A pokud se mnou chcete mluvit, jak mi tady tvrdíte, tak si uvědomte, že to není příliš zdvořilé, když jste přišli za mnou do domu přikrčení jako šelmy. A navíc máte zbraň!“

Tón jejího hlasu nabíral na intenzitě. Rozčílení bylo znatelné v každém slovu. Oči byly zality velkou zlobou a snad i nenávistí. Aspoň tak to vypadalo na první pohled.

Camus schoval zbraň zpět do koženého pouzdra. Pomalu, s jasně zřetelnou obavou a strachem, který nedokázal ovládnout, se snažil tvářit, jako kdyby byl na stopě dlouho hledaného bankovního lupiče. Baudet se na něj podíval … kdo ví, co se mu v ten okamžik honilo hlavou… a netušil, jak má vlastně reagovat.

„Slečno…“ vyjelo z Baudeta, „my jsme zbraň schovali. Můžeme za vámi do domu? Potřebujeme se na něco zeptat.“

„Ne!“ zakřičela, „vy dva do domu nepůjdete, to já půjdu dolů! A nesnažte se mě podfouknout! Já jsem tady doma! Můj dům, má pravidla!“

Baudet a Camus si vyměnili pohledy plné otazníků. Byli zaskočeni. Pomalu, trochu s obavami, přešli k zadní části domu. Vyšli čtyři dřevěné schody a usadili se na dřevěnou lavici u zábradlí domovní terasy.

Venkovní dveře byly otevřené směrem do kuchyně, jen síť proti mouchám, na mnoha místech potrhaná, bránila oběma pohlédnout dovnitř.

„Kdo to může být?“ vyjelo z Baudeta.

„Jsem Isabelle,“ ozvalo se z kuchyně, „Isabelle Mazetová!“

Kdyby se dalo zabíjet vyslovením jediného jména, oba by v tu chvíli byli na místě mrtví. Jméno Mazet na ně silně zapůsobilo. Okamžitě změnili barvu v obličejích. Baudet vypadal, jako kdyby se mu v ten okamžik zastavilo srdce. Četníkova tvář zbělela jako čerstvě natřené prkno.

„Vítám vás,“ řekla dívka, otevřela síť a opřela se pravým bokem o futra dveří.

„Slečno,“ soukal ze sebe Baudet.

Nedořekl.

Zadíval se na dívku upřeným pohledem. Měl pocit, že se dívá na zdařilé umělecké dílo. Dlouhé nohy v upnutých modrých džínách přecházely v útlé boky. Nad opaskem s velkou stříbrnou sponou vykukovalo pevné břicho. Nejvíce jej zaujaly dlouhé nehty na rukou.

„Slečno Mazetová,“ řekl tiše Camus, „co tady vůbec děláte? Proč tu vlastně jste? Nemáte tu co pohledávat!“

„Já? Co tady pohledávám zrovna já?“ řekla, „zajímá mě, co tady děláte vy?“

„Já jsem starosta a toto je vrchní velitel četnictva,“ řekl přísně pevným hlasem Baudet, „přes tento pozemek povede nová cesta a chodníky. Dům půjde k zemi, je majetkem obce. Musíte odsud, tady vám hrozí nebezpečí a… “

Nedokončil.

Isabelle couvla o dva kroky zpět.

„Slečno,“ zapojil se do hovoru Camus, „já vás ujišťuji…“

„Ujišťujete?“ přerušila jej Mazetová, „o čem mě ujišťujete? Jsem vnučkou Jeana Mazeta, proto mám na tento dům právo! Že jej odmítla moje matka, je věcí druhou… ale já jsem přímá vnučka. To naprosto mění situaci!“

„Stále jste nám ale stále nevysvětlila, co tady děláte!“ řekl s plnou vahou své funkce starosta, „bráníte obci ve stavbě chodníku a cesty. Snažíte se zamezit veřejnému zájmu! Zákon hovoří jasně, že se jedná o věc prospěšnou všem! Ten dům, jak už jsem jednou řekl, je určený k demolici. To nejde vzít zpět. Musel bych svolat schůzi, změnit územní plán. Celá stavba by se značně prodražila. Vše by se zbytečně protáhlo, vážená slečno Mazetová! Kde jste byla, když jsme hledali potomky Jeana Mazeta? Vždyť jste mu nebyla ani na pohřbu.“

„To je kruté,“ řekla dívka s výrazem, který působil děsivě, „já byla ještě malá.“

„Slečno,“ procedil mezi zuby Baudet, „já tu na rozdíl od vás bydlím celý život a vašeho dědečka jsem znal. Neumíte si představit ty hrůzy, co jsme tady zažili. Neustálé útoky neonacistů, zájem médií. Váš dědeček po každém z nich střílel, nechtěl k sobě nikoho pustit. Jediný, kdo mu byl v posledních letech na blízku, byla Anne Beauxová, která mu s domácností na konci života pomáhala. Slečno, stavbě se prostě již nedá zabránit. Smiřte se s tím, rozumíte?“

„Dejte mi měsíc!“

„Nerozumím vám, slečno Mazetová,“ odvětil starosta, „jaký měsíc?“

„Dejte mi měsíc na to, abych tu mohla bydlet. Dejte mi měsíc na to, abych mohla dokázat, že můj dědeček nebyl tak zlý, jak si všichni myslíte! To si snad zaslouží.“

„To nejde. Víte, co by to stálo, kdybychom stavbu odložili o měsíc?“ reagoval starosta.

„Zaplatím to!“ řekla naprosto klidně a s rozvahou v hlase Isabelle Mazetová.

„Nenechte se vysmát,“ pousmál se starosta, „máte vůbec představu, na kolik by vás to přišlo? Na to byste nikdy neměla, rozumíte? Jde o astronomickou částku.“

„Neurážejte mě,“ odsekla dívka, „mám tolik peněz, že si to vy dva nedovedete ani představit. Zdědila jsem jich velké množství!“

„Peníze pařížských Židů,“ procedil mezi zuby Camus. Dívka se zarazila.

„Tak… tak právě kvůli takovým lidem, jako jste vy, můj dědeček zemřel! Jen řeči, fámy, pomluvy!“

„Slečno,“ omluvil se Camus, „neberte to zle. Omlouvám se, měl jsem se vyjádřit lépe. Ale vykládá se po vesnici, že váš dědeček byl při deportaci Židů na pařížský velodrom!“

„Vážený pane,“ řekla tvrdě, „jako většina tehdejšího četnictva. Zopakujte si historii.“

Mlčel. Neuměl najednou reagovat. Když proti němu seděl na stanici zloděj, násilník či jiná pochybná existence, vždy věděl, jak se má chovat. V tento bolestný okamžik mlčel, jen nervózně těkal očima po okolí.

„Pane starosto,“ otočila se na Baudeta, „dovolte mi, abych tu mohla měsíc se svým přítelem bydlet.“

„Ale není zde voda, elektřina, není tu čím topit. Uvědomujete si to vůbec?“ snažil se ji zviklat Baudet.

„Měsíc bez elektřiny ještě nikoho do blázince nepřivedl,“ snažila se rozhovor obrátit v žert, „vy mi určitě pomůžete.“

„Slečno. Přerušení stavby by bylo opravdu moc drahé. Navíc, jak jsem řekl, nerozhoduji sám, musel bych svolat schůzi…“ nedopověděl starosta.

„Tak to udělejte! Znovu říkám, pokud mi dáte měsíc, dokážu vám i celé obci, že můj dědeček byl slušný člověk. Já vám přerušení stavby zaplatím!“

„A jak vám mohu věřit? Kdo mi dá záruku, že po měsíci nepřijdete na radnici žadonit o další termín? To není tak jednoduché, představujete si to příliš lehce, slečno Mazetová!“

„Pane starosto,“ řekla tiše Isabelle, „mohu vám slíbit, že do měsíce přijdu s tak důležitým zjištěním, že sám řeknete, jak je dobře, že ta zatracená holka přišla.“

Oba muži se na sebe významně podívali.

„Pokud se mi pátrání do měsíce nepodaří, máte moje slovo, že už mě tady nikdy neuvidíte! Sbalím si věci a zmizím! Slibuji!“

Napřáhla ruku. Starosta se znovu podíval na Alaina Camuse. Snad chtěl vidět jeho souhlasné přikývnutí, ale nedočkal se jej. Možná tak trochu ze soucitu jí podal ruku na znamení dohody.

„Doneste mi co nejdříve náklady na zastavení stavby… ehm… dáte si čaj?“

„A na čem ho uděláte?“ zasmál se sarkasticky Camus. Při vyslovení věty se ironicky pousmál.

„Můj přítel Michel Bocuse mi pomohl včera uklidit a dovezl nějaké balené vody a čaje. Pokud by vám nevadil studený čaj?“

„Ne, jste laskavá. Budeme muset vyrazit, pan starosta má na zítřejším zasedání co vysvětlovat, že?“ řekl jízlivě Camus.

„Dej pokoj!“ vyštěkl po něm Baudet, „zítra vám přijdu říci verdikt.“

Oba vstali, bez rozloučení seběhli schody do zahrady a zmizeli. Isabelle si v jeden okamžik myslela, že se jí vlastně všechno jenom zdálo. Vešla zpět do domu a posadila se na židli ke stolu. Rozhlédla se po místnosti. Zhluboka se nadechla. Nosem ji prolétl závan starého nábytku a knih, těch měl Jean Mazet všude plno.

Neměl je asi kam dávat, pomyslela si.

Válely se naprosto všude, dokonce i po zemi, ve sklepě, taktéž na půdě.

Věděla, že nemá času nazbyt. Musela se pustit do hledání. Nevěděla, co chce najít. Netušila, kde má hledat pravdu. Jediné, co věděla jistě, byl fakt, že má málo času.

V.

„Naletěl jsi!“ řekl naštvaně Camus.

„Prosím?“ odvětil nevěřícně Baudet, „jak to myslíš?“

„Ty si myslíš, že od někoho z Mazetovy rodiny může vzejít něco dobrého? Stavba se o měsíc protáhne, poštveš lidi proti sobě! Ty jsi prostě blázen! Blázen, pokud na to přistoupíš! To tě bude stát křeslo!“

„Slíbila, že zaplatí!“ vykřikl Baudet. Rozčílil se natolik, až přestal sledovat řízení a málem přehlédl chodce na přechodu. Zabrzdil tak rychle, že Camus nestačil zareagovat a udeřil se hlavou o palubní desku.

„Kde jsi dělal řidičák, Bernarde? Sakra, kousl jsem se do jazyku,“ zasyčel.

„Aspoň nebudeš chvíli tak hloupě mluvit,“ rozjel se znovu Baudet, „říkala, že zaplatí!“

„A ty tomu věříš? Nebuď cvok, člověče. Svoláš radní, povíš jim tenhle příběh a oni se ti, v lepším případě, vysmějí. V horším tě odvolají!“

„Aspoň bych měl konečně pokoj, sakra!“ vykřikl Baudet a udeřil dlaní do volantu, „když jsi tak chytrý, řekni mi, co mám dělat? Celou dobu na terase jsi mlčel. Teď děláš hrdinu! A pokud jsi promluvil, stálo to za starou bačkoru!“

„Já bych ji vystěhoval! Hned! Udělá ve vesnici akorát poplach. Řekni, já to zajistím! Je to přece v tvojí pravomoci. Dej mi pokyn a do rána je pryč! Zařídím to!“

„No,“ soukal ze sebe Baudet, „ale já jí dal své slovo, rozumíš? Podal jsem jí ruku!“

„Na to se vykašli! Jsi politik.“

„To politik nemůže držet slovo?“

„Může!“ vyštěkl Camus, „ale musí mít také zdravý rozum! Jinak brzy skončí špatně. Skončí jako spálený papír, chápeš?“

„Co navrhuješ, Alaine?“

„Řešení, které uspokojí obě strany. Vyčísli jí taxu za stavbu. Zajdi za ní… ne odpoledne, ale hned ráno. Pokud podepíše a zaplatí, máš jasný argument. Ale to číslo musí mít hodně nul! Pokud to bude hrst franků, budeš všem pro smích! Musí to být obnos, z něhož každému spadne brada! Jinak budou všichni proti. A opozice? Ta z té holky udělá maximálně tvou milenku nebo nemanželskou dceru! Jako kdybys je neznal!“

Baudet neodpověděl. Jen vnitřně věděl, že je před ním další bezesná noc.

VI.

Isabelle se napila z plastové lahve. Pila vždy po probuzení již od doby, co byla malá. Nedovedla si představit, že by měla večer ulehnout do postele a na nočním stolku by nestál hrníček či láhev s vodou.

Protáhla si záda a zakroutila hlavou ze strany na stranu. Krční páteř byla tím, co ji zlobilo několik let. Po krátkém cvičení přistoupila ke kuchyňské lince, na níž ležel klíč od půdy. Byla se na ní již jednou podívat, ale obhlédla ji jen povrchně. Do detailů se ještě nestihla pustit. Nebyl na to prostě čas. Možná proto, že měla k půdám zvláštní úctu, snad trochu i z obavy z neznámého.

Vzala velký klíč do dlaně. Studil. Nasadila si pantofle a pomalu, s vnitřním napětím vyšla z kuchyně na malou chodbičku, kde bylo dřevěné schodiště do patra. Když po něm kráčela, jednotlivé schody lehce skřípaly, líně, jako by jim vadilo, že je někdo ruší z jejich klidu a ticha.

V prvním patře byla dědečkova ložnice, kterou v posledních letech moc nevyužíval. Když do domu přišla poprvé, ihned pochopila, že spával dole v kuchyni na malém kanapi v rohu. Tady, v jeho pracovně, bylo až nezvykle uklizeno. Vratký stůl v místnosti dodával celému prostoru dojem starobylého stylu. A hlavně ta knihovna přes celou zeď. Byla jedinečná. Isabelle se před ni posadila do židle a očima sledovala zaprášené svazky, z nichž cítila stáří.

...možná moudrost…

Vedle polic byly dveře na půdu. V tu chvíli si vzpomněla na pohádku, kterou si pamatovala ještě z dětství. Alenka v říši divů. Co když ji za nimi čeká něco, čeho si při prvním náhledu nevšimla? Představovala si, že s otevřením dveří se v jejím životě mnohé změní. Překročí jejich práh a vstoupí do jiného světa?

Dveře se s hlasitým zavrzáním otevřely. Do obličeje ji udeřil závan studeného vzduchu, jako kdyby otevřela pult obrovského mrazáku.

V rohu půdy mezi ostatním harampádím ji zaujala papírová krabice. Byla ohromná, jako od lednice. Přemýšlela. Zkoušela odhadnout, co se v ní nachází.

Přistoupila a krátce se na ni dívala. Máchnutím ruky strhla z krabice deku. Prach, který byl do deky za ta léta zalezlý, se rozlétl do okolí. Tomu, co v ten okamžik uviděla, nemohla uvěřit. Bylo to ale to, co chtěla najít. Kvůli čemu sem přijela. V té chvíli věděla, že vše, co dělá a chce udělat, má smysl.

Kapitola druhá

Dohoda

I.

„Jsem doma!“ řekl Alain Camus a sundal si na chodbě zablácené boty a kabát. Pistoli zamkl do skříňky v rohu chodby.

Udivilo ho hrobové, trochu strašidelné ticho. Obvykle jej jeho matka vítala ihned poté, co vešel do domu. Klid v domě jej mírně vyděsil.

„Maminko,“ zopakoval hlasitěji, „jsem doma! Kde jsi?“

Ticho ho znervóznělo. Přešel po prkenné podlaze předsíně do kuchyně. Matka seděla na židli u okna a zírala do zahrady.

„Proč se neozýváš?“ vytkl jí, přistoupil k lednici a vytáhl láhev piva.

„Věřila jsem,“ zašeptala tiše, bez jakékoli emoce v hlase, „že tam nepůjdeš! Věřila jsem, že mě poslechneš!“

„Je to moje práce,“ řekl automaticky na svou obhajobu Camus a posadil se ke stolu. Vršek od piva odskočil na stolní desku.

„Kam patří uzávěr?“ vylétlo z ní, „jsi snad nějaký buran, který po sobě neumí uklízet?“

Protočil panenky stejně, jako když jej v desíti letech nachytala při krádeži povidel ve spíži.

„Nekoulej očima, Alaine! Rozuměl jsi?!“ Tón jejího hlasu se lusknutím prstu změnil v bezohledně vysokou fistuli. „Neprotáčej oči a vstávej z té židle! Slyšíš? Zlobíš mě! Ty mě utrápíš, rozumíš! Utrápíš! Vstaň z té židle!“

„Jsem dospělý! Už nejsem dítě,“ snažil se zareagovat, ale uvnitř cítil, že je mu veškerá bojovnost málo platná. V matčině tváři, jež byla v klidných chvílích sinalá, se objevily rudé skvrny. Vztek jí prostupoval celý tělem. S velkými problémy vstala ze židle a chopila se své hole. Dřevěná vycházková hůl, kterou ho v jeho dospívání několikrát přetáhla přes záda, když nesplnil zadané úkoly. Nevynesl smetí, nesundal si boty včas, nenazul si pantofle, nezaopatřil hospodářství.

Hůl, kterou ve svých myšlenkách tolikrát rozštípal na třísky, naprosto nesnášel. Nenávist, jakou svým způsobem pociťoval ke své matce, se jí nikdy nesnažil dávat najevo, ale přelil ji do toho kusu dřeva.

„Říkám vstaň z té židle a pojď se mnou do ložnice!“

„Proč?“

„Neodmlouvej! Rozumíš? Dokud bydlíš se mnou, budeš poslouchat svou matku. Vstaň!“

Věděl, že nemá smysl odporovat. Vstal a odebral se poslušně do ložnice. Matka šla pomalu za ním. Šouravé kroky a klepání hole o podlahu ho děsilo a vzbuzovalo v něm nesnesitelnou fóbii. Na rukou mu vyskočila husí kůže.

„Podívej se na ten obraz!“

Přesně věděl, co chce říct. Tušil, kam se jejich rozhovor bude ubírat. Chtěl se otočit a vrazit své matce dobře mířenou facku. Proklínal se, že není schopen nic udělat. Nenáviděl se za to, že je tak slabý a ten kolotoč nadávek a věčných výčitek není schopen už jednou provždy zastavit, přetrhat a ukončit.

„Vidíš ten obraz?“ chytila jej za rameno a silně je zmáčkla.

„Pusť mě,“ otřásl se.

„Jen se dívej! Pozorně se dívej! Tvůj otec…“ nestačila dopovědět. Otočil se na ni a sarkasticky dopověděl, „ano, můj otec v četnické uniformě se obrací v hrobě! Ano, to už znám. Dokážu tě citovat slovo od slova. Už mě to unavuje, rozumíš?“

„Otoč se,“ okřikla jej, „a dívej se do jeho tváře! To on zemřel kvůli Mazetovi, rozumíš? Mazet může za to, že nemáš otce. Mazet může za to, že jsem na tebe celý život byla sama! Jsi nevděčný a zlý! Nemám tě ráda! Slyšíš? Nemám! Proklínám tě!“

Její zlost a nenávist znal. Věděl o ní a naučil se na ni nereagovat. Byla denní součástí jejich společného soužití. Patřila do něj. Jako bolest, která trápí vaše tělo dlouho, neskutečně dlouho a vy si na ni prostě zvyknete. Ve skrytu duše předpokládal, že ihned po tomto výbuchu emocí, zloby a nenávisti přijde pláč, výčitky a žádost o odpuštění.

„Jsi nevděčný! Za to, co všechno jsem pro tebe udělala!“ vykřikla a se zbytkem posledních sil jej přetáhla holí přes záda.

To nečekal. Podlomila se mu kolena a sesunul se na podlahu.

II.

„Isabelle!“ ozvalo se z kuchyně. „Haló! Jsem tady!“

Michel byl vysoký, ale i přes velmi hubenou postavu silný mladý muž. S přirozenou lehkostí položil dvě papírové tašky s nákupem na stůl v kuchyni. „Isabelle? Kde jsi? Já už jsem tu. Kde se schováváš? Jsi tady? Bylo otevřeno!“

Znervózněl.

„Kde jsi?“

Žádná odpověď. Začal mít trochu strach. Věděl, že jeho přítelkyně Isabelle je statečná, ale stejně se o ni bál. Rychle se mu začaly potit dlaně. Toto se mu stávalo vždy, když byl ve stresu. Neuměl to ovlivnit a popravdě mu to hodně vadilo. Dlaně mu klouzaly, jako kdyby měl obě ruce namočené v láhvi stolního oleje.

Vyšel potichu na chodbu a poté velmi tiše, vlastně zcela nepozorovaně, po schodech do prvního patra. S každým krokem se mu tajil dech. Nedokázal odhadnout, co se bude dít. Dveře do pokoje Jeana Mazeta byly pootevřené. Hlavou se mu honily černé myšlenky… zloděj? Probůh… co je s Isabelle?

Krev se mu nahrnula do hlavy. Opatrně nakoukl dovnitř.

„Isabelle,“ vydechl s úlevou, „probůh Isabelle!“

Hlasitě vykřikla.

„Bože, to už mi nikdy nedělej! Příšerně jsem se lekla! Ty darebáku!“ vypískla a hodila po něm zmuchlanou deku, z níž se do okolí rozlétly chuchvalce prachu. Zasmál se a přiklekl k ní.

Políbil ji na čelo. „Co to tu děláš? Mohu zavřít ty dveře na půdu? Táhne tady.“

Mlčky přikývla a pozorovala, jak mohutné dřevěné dveře zapadly do zárubní. Ihned poté si k ní přisedl, chytil ji za ramena a láskyplně ji objal.

„Co je to za krabici? Kde jsi ji našla?“ podivil se.

„Představ si,“ řekla vítězně, „našla jsem obrovský poklad. Něco naprosto úžasného. Jsem jako ve snách. Podívej!“

Otevřela bednu a Michel nahlédl dovnitř. „Co to je? To jsou…“

„Deníky. Chápeš?“

Zakroutil hlavou. „Myslím, že nerozumím. Cože to je?“

„To jsou deníky. Dědečkovy deníky. To je něco, co usnadní hledání pravdy. Je to napsáno podrobně, krásným a úhledným rukopisem. Čte se to úplně samo.“

„To mám radost,“ políbil ji, „kde to bylo?“

„Na půdě v papírové krabici od staré lednice. Našla jsem vlastně rodinný poklad,“ pohladila ho po tváři. „Pomůžeš mi s tou krabicí dolů do kuchyně? Nebo na mě budeš pořád hloupě zírat?“

III.

Krabici položil na kuchyňský stůl. Díky své váze způsobila, že stůl jemně zavrzal.

„Našla jsem naprostou vzácnost! Mám neskutečnou radost, jako kdybych objevila zlatý poklad,“ řekla s radostí v hlase Isabelle, „dědeček začal psát své deníky někdy poté, co skončila válka a vrátil se zpět do tohoto domu. Je v nich zachycený téměř celý jeho život. Já mám pocit, jako bych našla nějaký vzácný obraz či starou bankovku, kterou hledá celý svět. To usnadní celé naše pátrání. Snad zjistím pravdu… i když doufám, že mě to nezraní.“

Michel byl podobně jako jeho přítelkyně zcela konsternován. Studoval historii v Paříži stejně jako Isabelle. Když ji poznal na katedře klasické historie při první přednášce, srazili se očima. V tom okamžiku oba věděli, že je to napořád. Cítili k sobě navzájem neskutečnou přitažlivost.

Michel tenkrát seděl v učebně v poslední řadě úplně sám. Isabelle přišla o několik minut později, to profesor Galain nesnášel.

„Slečno, můžete mi vysvětlit, proč jste přišla na mou přednášku o Napoleonovi pozdě? Výmluvy o zpoždění autobusu či zaspání absolutně neuznávám, to si pamatujte,“ řekl ostře Galain, povytáhl husté obočí a dychtivě čekal na odpověď. Starý a prošedivělý profesor byl svou nevrlostí proslulý. U svých studentů nenáviděl neznalost a lajdáctví. Ovšem uměl i odpouštět. To dokázal pouze za předpokladu, že se jednalo o moudrého a vzdělaného studenta.

Isabelle stála pokorně u profesorova stolu. Vypadala jako hadrová panenka, kterou nějaké zlobivé dítě odhodilo, protože už ji nepotřebuje. Michel na ni zíral jako smyslů zbavený, v tu chvíli chtěl seběhnout dolů, schovat ji za sebe a Galainovi z plna hrdla vynadat, aby ji přestal ponižovat, vždyť se to může stát přece každému, že někdy přijde pozdě.

„Když mi řeknete, v kolika letech se Napoleon stal generálem, můžete se v klidu posadit. Dám vám pokoj a na vaši nedochvilnost zapomenu,“ usmíval se sarkasticky Galain.

„Ve čtyřiadvaceti letech, pane profesore,“ odpověděla s ledovým klidem Isabelle.

Ticho. V posluchárně to vypadalo, že všichni přítomní na chvíli přestali dýchat.

„Máte štěstí, běžte se posadit,“ odvětil profesor se zklamáním, že si již nemůže Isabelle dál dobírat. Dívka se otočila na podpatku a vyběhla nahoru směrem k Michelovi. Ten se přistihl, že po zbytek přednášky pozoruje pouze ji, nějaký Napoleon jej naprosto nezajímal. Hned první večer ji pozval na schůzku.

Teď tu společně seděli u krabice plné vzpomínek.

„Nádherný a úhledný rukopis,“ začala Isabelle, „podívej!“

Michel nahlédl do jednoho svazku. Prach z deníku cítil na bříškách prstů. Připomínalo mu to zrnka písku, jenž se po jedné procházce pláží dostane naprosto všude jako připomínka míst, která člověk před okamžikem navštívil.

„Než jsi přišel, začala jsem v několika z nich číst. To,“ podala mu další deník, „to je jeden z posledních, několik málo let před smrtí. Ale nikde… nikde jsem nenašla deník popisující jeho ženu, mou babičku.“

„Možná,“ přemýšlel Michel, „možná ke konci života už nepsal.“

„To by byla škoda,“ podotkla Isabelle, „maminka mi říkala, že dědeček psal deníky po večerech. Nikdo mu v nich nesměl listovat. Netušili jsme, kam si je schovával. I moje máma předpokládala, že je před smrtí zlikvidoval. O té krabici si zřejmě mysleli, že je to bezcenná bedna. Víš, co jsme našli? Našli jsme kus francouzské historie. A možná i kompletní historii mé rodiny.“

IV.

Sedím na zápraží svého domu. Ostatně tak to dělám v poslední době každý den. Nevytáhnu čumák ven. Je horko. Za chvíli bude ta zatracená Tour de France, která prochází i přes naši vesnici. To nesnáším. Okolí je plné turistů, potulných stánkařů a neznámých lidí, což narušuje můj vnitřní klid. Nesnáším to. Tak božský klid tu býval. Jsem už starý. Špatně chodím, bolí mne nohy a bez chodítka se nedokážu prakticky pohybovat. A lidi okolo mého domu nenávidím. Je mi jedno, že o mně vyprávějí, že jsem nerudný, otravný a podrážděný. Že o mně říkají, že jsem starý plesnivý dědek. To je mi jedno. Je mi jedno, když se smějí Anne Beauxové za to, že u mě uklízí.

***

„Beauxová,“ zašeptala Isabelle při čtení dědečkova deníku.

„Co říkáš?“ zeptal se jí Michel, který mezitím připravoval malou svačinu.

„Beauxová. Dědeček ji tu zmiňuje, starosta Baudet ji dnes taky vzpomenul.“

„Dnes?“ vyprskl Michel, otočil se na Isabelle a zeptal se: „On tu dnes byl?“

„Ano,“ usmála se nevinně Isabelle, rukou si odhrnula vlasy z čela a dodala, „ano, byl tady ještě s vrchním četníkem. Nějaký Camus.“

„No a co ti chtěli?“

„Chtěli? Chtěli mě odsud vyhnat! Dostat mě pryč! Prý tady překážím!“

„Co jste si řekli?“ zeptal se Michel, podal Isabelle talíř se svačinou a posadil se vedle ní.

„Camus. Camus. Nevím proč, ale nějak mu nevěřím. Připadá mi divný. Moc nemluvil. A když promluvil, stálo to opravdu za to.“

„No,“ polkl Michel, „jak to vlastně dopadlo? Na čem jste se dohodli?“

„Požádala jsem je o měsíc. Měsíc na to, abych našla pravdu.“

„Nevěřím, že to projde,“ řekl smutně Michel. Isabelle se na něj zamilovaně podívala a kousek rajčete, který držela v ruce, mu vrazila do pootevřených úst.

„Nech to na mně!“

Políbila jej na čelo a opět se začetla do dědečkova deníku. Ztratila při něm naprosto pojem o čase.

***

Zírám před sebe na velký vinohrad, táhnoucí se od cesty před mým domem do vrchu až ke kostelu a kapli z jedenáctého století. Ten pohled mě nějak vnitřně uklidňuje. Když se dívám dopředu, ani nevnímám bolesti kolen a žil na nohách. To mě trápí už několik let. Nevím proč, ani ten zatracený doktor nedokázal odhadnout, proč mě nohy zlobí hlavně odpoledne. Jednou mi tvrdil, že je to daň za mou všivou minulost, ale to se pokusil říct jen jednou. Tvrdě jsem mu vynadal a od té doby jsem u něj v ordinaci nebyl. Nehodlám ho podporovat, když si o mně myslí to svinstvo, co ostatní.

Vedle křesla mám chodítko. Za několik let, co je používám, má ošoupané rukojeti, kolečka jsem nechal před časem vyměnit za nová. Na co jsem ale opravdu pyšný, to je košík na přední straně chodítka, do něhož si vkládám lahev vína a sklenici.

Moje odpoledne jsou stále stejná. Po krátkém obědě jdu velmi pomalu, tempem malého dítěte, na terasu domu, kde se usadím pod přístřešek z bílého dřeva do křesla, naleji si do sklenice červené víno, bílé nepiji, pálí z něj žáha, a sedím tam tak dlouho, dokud lahev vína celou nevypiji. Poté se odpotácím do kuchyně, kde obvykle usnu.

Dříve jsem hodně četl, staral jsem se dopoledne o zahradu a odpoledne četl. Četl jsem všechno, klasiky mám v malíčku. Teď nic nevidím, i ta písmenka v deníku mi občas splynou v jeden nečitelný flek. Nyní sedím jako přikovaný ke křeslu a mezi psaním si prohlížím své ruce. Vystouplé žíly a hnědé skvrny na papírové kůži působí dojmem fleků od omáčky na nedobře vyprané košili. Ani jsem si neuvědomil, jak v posledních letech stárnu. Bože, ta rychlost. Vždyť ještě nedávno jsem dokázal vyjít bez větších problémů na zahradu, ta byla vždy mým útočištěm a místem, kde jsem se dokázal schovat před okolním světem, který tolik nenávidím. Možná je to silné slovo – nenávidět. Prostě mám plné zuby okolních lidí. Nepotřebuji je ke svému životu. Už mi způsobili hodně nepříjemností. Všichni na mě svádí vše, co se nepovede. Špatný rozpočet, to je kvůli Mazetovi, museli jsme posílit četnictvo, protože sem jezdí ta neonacistická pakáž, museli jsme vyměnit zářivky v pouličních lampách, může za to Mazet… svině. Svádějí na mě všechno!

V domě, kde nyní bydlím, nebo spíše přežívám, jsem vyrůstal již jako dítě. Matka byla celý život v domácnosti. Pro mě znamenala naprosto vše, byl jsem na ni fixovaný. Zbožňoval jsem ji. Otec byl, stejně jako já později, vrchní velitel četníků ve vesnici. Vážená osobnost, zejména pak poté, co se mu podařilo zlikvidovat známého Černého lupiče trápícího ve třicátých letech místní vesnice. Černý lupič, jak mi vysvětloval otec, se objevoval vždy v noci a dokázal oloupit doslova každého, bral cokoli a vždy po sobě nechával list papíru s černým písmenem A.

Miluji levanduli. A to i nyní, když už na zahradu nemůžu. Anne Beauxová mi v rámci péče zalila i zahradu, zvládá kosení trávy, je prostě neskutečná. Hodně mě mrzí, že se o svou milovanou levanduli již nemohu starat. Beauxová mi pravidelně natrhá velkou kytici levandule a pokládá ji do vázy na stolek vedle křesla na verandě. To mě uklidňuje.

Moje matka používala levanduli v celém domě. Má žena Sylvie ji milovala úplně stejně. Když přivřu oči, vzpomenu si na tu dobu, kdy okolní vzduch voněl tak silně, až jsem si připadal jako ve snách. Znovu se vidím coby malý chlapec, když jsem lehával na trávě u záhonu levandule, horké slunce mě šimralo na tváři a já se cítil silný, mladý a spokojený.

„Micheli,“ odvrátila oči od textu Isabelle, „Micheli, kde jsi?“

„Venku! Jsem na terase,“ ozval se Michel.

Isabelle si nazula pantofle a s rozečteným deníkem v ruce vyšla ven. Michel stál u zábradlí a díval se zasněně do dálky. Když jej viděla, vybavila se jí právě přečtená scéna z deníku. Zíral stejným směrem jako její dědeček. Vypadal zamyšleně, Isabelle nedokázala odhadnout, co se mu honí hlavou.

„Čte se to dobře,“ špitla mu do ucha, „ani jsem netušila, že to bude takto napsáno.“

Otočil se na ni a políbil ji na tvář. Zrudla. Naivně a pubertálně.

„To jsem rád, že se ti to líbí. Mimochodem, nechceš tady na terasu vynést stůl?“

„Proč myslíš?“

„No, pokud se do toho studia deníků pustíš se vší vervou, doporučil bych ti pořádné poznámky. Víš, co říkává profesor Galain!“

„Ano,“ usmála se, „správně organizované studijní poznámky…“

V.

… kam šla?