SHATTER ME

Copyright © Tahereh Mafi, 2011

All rights reserved.

Translation © Pavla Kubešová, 2013, 2025

ISBN 978-80-284-0436-9

Obsah

Jedna

Dva

Tři

Čtyři

Pět

Šest

Sedm

Osm

Devět

Deset

Jedenáct

Dvanáct

Třináct

Čtrnáct

Patnáct

Šestnáct

Sedmnáct

Osmnáct

Devatenáct

Dvacet

Dvacet jedna

Dvacet dva

Dvacet tři

Dvacet čtyři

Dvacet pět

Dvacet šest

Dvacet sedm

Dvacet osm

Dvacet devět

Třicet

Třicet jedna

Třicet dva

Třicet tři

Třicet čtyři

Třicet pět

Třicet šest

Třicet sedm

Třicet osm

Třicet devět

Čtyřicet

Čtyřicet jedna

Čtyřicet dva

Čtyřicet tři

Čtyřicet čtyři

Čtyřicet pět

Čtyřicet šest

Čtyřicet sedm

Čtyřicet osm

Čtyřicet devět

Padesát

Epilog

Poděkování

Mým rodičům a mému manželovi,
protože když jsem řekla, že se chci dotknout Měsíce,
vzal jsi mě za ruku, přitáhl sis mě k sobě
a naučil jsi mě létat.

Dvě cesty se dělily, já šel tou,
kde jich šlo méně přede mnou – 
a pak bylo všechno jiné.

ROBERT FROST, „Nezvolená cesta“
přeložila Hana Žantovská

Drahý čtenáři,

slova a věty jsou v této knize na určitých místech záměrně přeškrtnuty. Styl psaní je nevyzpytatelný jako hlavní hrdinka sama a slouží jako vizuální obraz
chaosu v Juliettině mysli. Opakování, hyperboly, posedlost čísly – nic z toho nejsou chyby. Jak se naše hlavní hrdinka vyvíjí, mění se i vyprávění. Postupně nachází svůj hlas a škrtance mizí, jazyk se zjemňuje, opakování se objevuje méně často a čísla se mění v číslovky. Tohle je bezesporu příběh o změně. Moc děkuju, že jste se rozhodli si ho přečíst.

Jedna

Jsem zavřená už 264 dní.

Nemám nic než malý zápisník, polámané pero a v hlavě čísla, která mi dělají společnost. Zavřeli mě do cely, která má necelých 10 metrů čtverečních, 1 okno a 4 holé stěny. Za 264 dní v izolaci jsem nevyslovila ani jedno z 42 písmen abecedy.

Od okamžiku, kdy jsem se naposledy dotkla lidské bytosti, mě dělí 6 336 hodin.

„Dostaneš spoluvězně. Přibude ti spolubydlící,“ oznámili mi.

„Kéž bys tu shnila zaživa. Za dobré chování,“ řekli mi.

„Další šílenec jako ty. Konec izolace,“ pověděli mi.

Jsou to přisluhovači Obnovy. Iniciativy, která měla pomoci naší umírající společnosti. Jsou to ti samí lidé, kteří mě vytrhli z domu rodičů a strčili do ústavu pro choromyslné za něco, co jsem neudělala úmyslně. Vůbec jsem netušila, čeho jsem schopná. Nevěděla jsem, co dělám. Ale to nikoho nezajímá.

Nemám ponětí, kde jsem.

Vím jen to, že mě sem vezli v bílé dodávce a cesta sem trvala 6 hodin a 37 minut. Že mi nasadili pouta a připoutali mě k sedadlu. Že se se mnou rodiče ani nenamáhali rozloučit. Že když mě odváželi, nebrečela jsem.

Vím, že světy se hroutí každý den.

Slunce zapadá za oceán a rozstřikuje do světa za mým oknem hnědou, rudou, žlutou a oranžovou. Ze stovek různých větví padají miliony listů a třepotají se ve větru, jako by jim někdo nalhal, že umějí létat. Poryv zachycuje jejich seschlá křídla, jenom aby je přitlačil k zemi, kde zůstanou v zapomnění ležet, dokud je nepošlapou nedaleko ubytovaní vojáci.

Vědci tvrdí, že už neroste tolik stromů co dřív. Říkají, že náš svět býval zelenější. Že mraky bývaly bělejší. Že naše slunce vždy vyzařovalo to správné světlo. Já si na ten svět ale vzpomínám jen velmi matně. Z dřívějška si toho moc nepamatuju. Jediný život, jaký znám, je ten, co mi dali. Ozvěna toho, co bývalo.

Tisknu dlaně k malé tabulce skla a cítím na rukou chlad. Obě jsme samy, pouze existujeme. Popadnu téměř nepoužitelné pero s tou trochou inkoustu, kterou jsem se naučila přidělovat si každý den, a civím na něj. Změň svou mysl, říkám si. Vykašli se na tu námahu a přestaň si pořád něco zapisovat. Mít spolubydlící bude fajn. Mluvit s opravdovou lidskou bytostí může vše usnadnit. Procvičuju si hlas, špulím rty kolem známých slov, tak neznámých pro má ústa. Cvičím celý den.

S překvapením zjišťuju, že jsem nezapomněla mluvit.

Sbalím zápisník do roličky a schovám ho do praskliny ve zdi. Posadím se na plátnem pokryté pružiny, na nichž jsem přinucena spát. Čekám. Kývu se dozadu a dopředu a čekám.

Čekám tak dlouho, až nakonec usnu.

Otevřu oči. Vidím 2 oči, 2 rty, 2 uši, 2 obočí.

Potlačím výkřik. Strašně toužím uniknout ochromující hrůze, která mi svazuje nohy.

„Ty jsi k-k-k-k–“

„A ty jsi holka.“ Zvedne obočí. Odtáhne se od mého obličeje. Zašklebí se, ale neusměje se, a já mám chuť brečet. Očima zoufale a vyděšeně hledám dveře, které už jsem se snažila otevřít tolikrát, že už to ani nepočítám. Zamkli mě s klukem. S klukem.

Dobrý Bože. Snaží se mě zabít. Udělali to schválně.

Chtějí mě umučit, utrápit, zabránit mi ještě někdy v noci spát. Má potetované paže, v obočí mu chybí kroužek. Asi mu ho zabavili. Má temně modré oči, tmavě hnědé vlasy, špičatou bradu, silnou štíhlou postavu. Je nádherný nebezpečný. Děsivý. Hrůzostrašný.

Vybuchne smíchem a já se skutálím z postele na zem a zalezu si do rohu místnosti.

Zhodnotí mizerný polštář na volné posteli, kterou sem šoupli dnes ráno, sporou matraci a otřepanou deku, co mu sotva přikryje horní část těla. Mrkne na moji postel. Mrkne na svou postel.

Jednou rukou je přirazí k sobě. Nohou zatlačí oba železné rámy ke své straně místnosti. Natáhne se přes obě matrace, popadne můj polštář a nacpe si ho pod hlavu. Začnu se třást.

Koušu si ret a snažím se skrýt v temném koutku.

Ukradl mi postel, přikrývku i polštář. Zbývá mi jen podlaha.

Nikdy už nebudu mít víc než jen podlahu.

Nikdy se nebudu bránit, protože jsem příliš vyděšená, příliš ochromená, příliš paranoidní.

„Takže ty jsi co? Blázen? Proto jsi tady?“

Já nejsem blázen.

Opře se o lokty, aby mi viděl do tváře. Znovu se rozesměje. „Já ti neublížím.“

Chci mu věřit. Nevěřím mu.

„Jak se jmenuješ?“ zajímá ho.

Do toho ti nic není. Jak se jmenuješ ty?

Slyším jeho podrážděný výdech. Slyším, jak se otáčí na posteli, která bývala z půlky moje. Zůstanu celou noc vzhůru. Přitáhnu si kolena k bradě, omotám si paže kolem své drobné postavy a dlouhé hnědé vlasy použiju jako jedinou bariéru mezi námi.

Nebudu spát.

Nemůžu spát.

Nemůžu znovu slyšet ty strašlivé výkřiky.

Dva

Ráno voní deštěm.

Místností prostupuje pach mokrého kamene a zorané hlíny; vzduch je vlhký a zemitý. Zhluboka se nadechnu, po špičkách přejdu k oknu a přitisknu nos na studený povrch. Cítím, jak se sklo mým dechem zamlžuje. Zavřu oči a poslouchám jemné pleskání ve větru. Kapky deště mi připomínají, že mraky mají tep. Že ho mám i já.

Vždycky uvažuju nad kapkami deště.

Přemýšlím, jak padají dolů, zakopávají o svá vlastní chodidla, lámou si nohy, a když se řinou z oblohy ke svému nejistému konci, zapomínají si padáky. Jako by si někdo nad zemí vyprazdňoval kapsy a nezajímal se o to, kam jejich obsah vypadne, nezajímal se o to, že se dešťové kapky při dopadu na zem protrhnou, že se při dopadu na podlahu roztříští, že lidé proklínají dny, kdy se kapky opováží zaťukat na jejich dveře.

Jsem kapka deště.

Moji rodiče mě vyhodili ze svých kapes a nechali mě vypařit se na betonové desce.

Z okna vidím, že nejsme daleko od hor a rozhodně jsme blízko vody, ale v těchto dnech je všechno blízko vody. Vůbec nevím, na které světové straně se nacházíme. Kterým směrem se díváme. Mžourám do ranního světla. Někdo popadl slunce a přišpendlil ho k obloze. Každý den ale visí o kousek níž než ten předchozí. Je jako nedbalý rodič, který vás zná jen napůl. Nikdy nevidí, jak jeho nepřítomnost lidi mění. Jak odlišní jsme ve tmě.

Nenadálý šelest oznamuje, že se můj spoluvězeň probudil.

Otočím se, jako by mě znovu chytili, jak kradu jídlo. Stalo se to jenom jednou, ale i když jsem tvrdila, že nebylo pro mě, rodiče mi nevěřili. Vysvětlila jsem jim, že jsem chtěla nakrmit toulavé kočky z okolí, ale nedokázali uvěřit, že bych mohla být natolik lidská a chtěla se starat o zvířata. Já ne. Ne něco někdo jako já. A pak už mi nevěřili nic, co jsem kdy řekla. A právě proto jsem tady.

Spoluvězeň mě pozoruje.

Usnul oblečený. Má na sobě tmavě modré tričko a khaki kalhoty s kapsami nacpané do vysokých naleštěných černých bot.

Já mám na sobě bavlněné oblečení a ve tváři mě zdobí ruměnec.

Očima přejíždí mou siluetu a ten nepatrný pohyb způsobuje, že mi srdce buší jako splašené. Chytám růžové okvětní plátky, které mi padají z tváří, poletují kolem mého těla a pokrývají mě něčím, co vnímám jako nedostatek odvahy.

Přestaň se na mě dívat, mám chuť zakřičet.

Přestaň mě svýma očima osahávat a dej ruce pryč a prosím, prosím, prosím –

„Jak se jmenuješ?“ nakloní hlavu, jako by se chystal popřít gravitaci.

Jsem uvězněná v čase. Mrknu a zadržím dech.

Pohne se a oči se mi roztříští na tisíc kousků, které se odrážejí po celé místnosti a zachycují milion obrázků; milion okamžiků zároveň. Mihotající se obrázky vybledlé časem, zmražené myšlenky vratce se vznášející v mrtvém prostoru, smršť vzpomínek, které se mi zakusují do duše. Připomíná mi někoho, koho jsem znala.

Jeden ostrý nádech a otřeseně se vracím do reality.

Žádné další sny za denního světla.

„Proč jsi tady?“ ptám se praskliny v betonové zdi. Ve 4 zdech, na nichž se střídá tisíc odstínů šedé, je jich přesně 14. Podlaha i strop jsou z kamene. Rámy postelí někdo jen tak halabala sestavil ze starých vodovodních trubek. Malý čtverec okna je z příliš silného skla, aby se dal rozbít. Moje naděje se vyčerpala. Oči mě bolí soustředěním. Prstem kreslím línou cestičku po studené podlaze.

Sedím na zemi, kde je cítit led a kov a hlína. Spoluvězeň sedí naproti mně, s nohama složenýma pod sebou. Jeho boty jsou na toto místo až příliš naleštěné.

„Ty se mě bojíš.“ Jeho hlas nemá žádný tvar.

Prsty zatínám v pěst. „Obávám se, že nemáš pravdu.“

Možná lžu, ale to není jeho věc.

Odfrkne si a ten zvuk rezonuje v mrtvém tichu mezi námi. Nezvednu hlavu. Můj pohled se nesetká s jeho očima, kterýma upřeně civí mým směrem. Ochutnám zatuchlý, vyčerpaný kyslík a povzdechnu si. Hrdlo mám stažené něčím, co znám, něčím, co jsem se naučila polykat.

2 zaťukání na dveře a moje pocity už jsou zase v pozoru.

Okamžitě se napřímí.

„Nikdo tam není,“ poznamenám. „To je jenom snídaně.“ Snědla jsem už 264 snídaní a pořád nevím, z čeho je připravují. Páchne to jako sud chemikálií; vypadá to jako beztvará hrouda a chutná to příšerně. Někdy je to přeslazené, jindy přesolené, pokaždé odporné. Většinou jsem ale tak vyhladovělá, že si ani nevšimnu rozdílu.

Slyším, jak na vteřinu zaváhá, a pak vykročí ke dveřím. Otevře malou štěrbinu a vyhlíží do světa, který dávno přestal existovat.

„Do hajzlu!“ Mrští tác zpátky do otvoru a utírá si dlaň do trička. „Do hajzlu, do hajzlu!“ Ohýbá prsty, svírá je v pěst a zatíná zuby. Spálil si ruku. Varovala bych ho, kdyby mě poslouchal.

„Než se dotkneš tácu, měl bys počkat aspoň tři minuty,“ oznamuju zdi. Nedívám se na vybledlé jizvy, na známky popálenin, které hyzdí mé malé dlaně. Nikdo mě nenaučil, jak se jim vyvarovat. „Myslím, že to dělají schválně,“ doplním tiše.

„No ne, ty se mnou dnes mluvíš?“ Je vzteky bez sebe. V očích se mu zablýskne, než odvrátí pohled. Uvědomím si, že se především cítí poníženě. Je to tvrdý chlapík. Příliš tvrdý, aby mohl dělat hloupé chyby před nějakou holkou. Příliš tvrdý, aby ukázal bolest.

Stisknu rty k sobě a hledím na čtvereček skla, který nazývají oknem. Mnoho zvířat už ve volné přírodě nežije, ale slyšela jsem příběhy o ptácích, kteří létali. Možná jednoho dne nějakého spatřím. Ty příběhy jsou tak fantastické, že se jim dá jen stěží uvěřit, ale skutečně jsem zaslechla od více než jednoho člověka, že v několika minulých letech viděli létat ptáky. A tak z okna nespouštím oči.

Dnes uvidím ptáka. Bude bílý a na hlavě bude mít korunku ze zlatých pírek. Bude létat. Dnes uvidím ptáka. Bude bílý a na hlavě bude mít korunku ze zlatých pírek. Bude létat. Dnes…

Jeho ruka.

Na mně.

2 konečky

2 prstů mi lehce přejedou po látkou zakrytých ramenou a všechny svaly, všechny šlachy v mém těle se napínají a stahují do uzlů, které mi svírají páteř. Zůstávám v naprostém klidu. Ani se nehnu. Nedýchám. Možná že když už se nikdy nepohnu, tenhle pocit přetrvá navěky.

Už 264 dní se mě nikdo nedotkl.

Někdy mám dojem, že mi samota v mém nitru roztrhá kůži, a někdy si nejsem jistá, zda pláč či křik nebo hysterický smích vůbec něco vyřeší. Někdy se tak zoufale toužím někoho dotýkat, vnímat, jak se někdo dotýká mě, a cítit, až jsem si téměř jistá, že spadnu z útesu do jiného světa, kde mě nikdo nebude moci najít.

Nepřipadá mi to nemožné.

Křičela jsem už celé roky a nikdo mě nikdy neslyšel.

„Nemáš hlad?“ Jeho hlas je teď o trochu hlubší, o trochu ustaranější.

Už 264 dní umírám hlady. „Ne.“ To slovo, které mi uniká ze rtů, zní slaběji než zlomený dech a já se otáčím a neměla bych, ale otáčím se a vidím, že mě pozoruje. Studuje mě. Rty má nepatrně otevřené, ruce mu visí podél těla, řasami zmateně mrká. Něco mi uštědří ránu do břicha.

Jeho oči. Něco s jeho očima.

To není on, to není on, to není on, to není on, to není on.

Uzavírám se před světem. Zamykám se. Vší silou otáčím klíčem.

Černota mě pohřbívá ve svých záhybech.

„Hej –“

Násilím otevřu oči. 2 roztříštěná okna mi plní ústa sklem.

„Co je?“ Marně se snaží mluvit bezvýrazně, zbytečně se pokouší mluvit apaticky.

Nic.

Soustředím se na průhledný čtverec, který mě dělí od svobody. Mám sto chutí tenhle betonový svět rozmlátit napadrť. Chci být větší, lepší, silnější.

Chci být naštvaná, naštvaná, naštvaná.

Chci být ptákem, který uletí.

„Co to píšeš?“ Spoluvězeň opět promluví.

Tahle slova jsou zvratky.

Tohle ubohé pero je můj jícen.

Tenhle cár papíru je moje záchodová mísa.

„Proč mi neodpovídáš?“ Je blízko, blízko, příliš blízko.

Nikdo nikdy není dost blízko.

Nasaju vzduch a počkám, až odejde pryč jako všichni ostatní v mém životě. Oči upírám na okno jako příslib toho, co by mohlo být. Příslib něčeho většího, něčeho významnějšího, něčeho, čím by se dalo odůvodnit šílenství, jež se mi hromadí v kostech, něčeho, čím by se dala vysvětlit moje neschopnost něco udělat, aniž bych přitom všechno zničila. Dnes uvidím ptáka. Bude bílý a na hlavě bude mít korunku ze zlatých pírek. Bude létat. Dnes uvidím ptáka. Bude –

„Hej –“

„Nesmíš se mě dotýkat,“ zašeptám. Neřeknu mu, že lžu. Nikdy mu neřeknu, že se mě může dotýkat. Chci mu říct, dotkni se mě, prosím.

Když se mě lidé dotknou, něco se stane. Něco divného. Něco špatného.

Něco smrtícího.

Už si nevzpomínám na teplo nějakého objetí. Paže mi zmrzly osamělostí, které nelze uniknout. Moje vlastní matka mě nemohla držet v náručí. Můj otec mi nemohl zahřát ledové ruce. Žiju ve světě ničeho.

Ahoj.

Světe.

Zapomeneš na mě.

Ťuk, ťuk.

Spoluvězeň vyskakuje na nohy.

Je čas se jít osprchovat.

Tři

Dveře se otevírají do propasti.

Na druhé straně není nic vidět, žádná barva, žádné světlo, žádný slib, nic než hrůza. Není nic slyšet, není kam směřovat. Jsou tu jen otevřené dveře, které vždycky znamenají totéž. Spoluvězeň mi klade otázky.

„Co to má ksakru znamenat?“ Podívá se na mě a pak stočí pohled na otevřené dveře, které pro něj představují možnost útěku. „Pouštějí nás ven?“

Nikdy nás nepustí ven. „Je čas se jít osprchovat.“

„Osprchovat?“ Tón jeho hlasu se mění, ale pořád je v něm slyšet zvědavost.

„Nemáme moc času,“ upozorňuju ho. „Musíme spěchat.“

„Počkej, proč?“ Chce mě chytit za ruku, ale já včas uhnu. „Nesvítí tam světlo… neuvidíme, kam jdeme…“

„Rychle.“ Zaměřím se očima na podlahu. „Chytni se lemu mého trička.“

„O čem to mluvíš?“

V dálce se rozezní siréna. Každou vteřinou se hukot blíží. Za chvíli už výstražný řev zaplňuje celý prostor a dveře se začínají zavírat. Popadnu ho za tričko a táhnu ho za sebou. „Už. Nic. Neříkej.“

„Ale –“

„Nic,“ zasyčím. Zatahám ho za tričko a přinutím ho, aby mě následoval. Poslepu hledám cestu v bludišti této psychiatrické instituce. Je to domov, středisko pro problémovou mládež, pro opuštěné děti z rozbitých rodin, bezpečný domov pro psychicky narušené. Je to vězení. Nedávají nám jíst. Nic nevidíme. Jen výjimečně zahlédneme paprsek světla, kterému se podaří proniknout prasklinami ve skle, co vzdáleně připomíná okno. V noci se ozývají výkřiky a hlasité vzlyky, kvílení a mučivé nářky, zvuky zranění a praskot lámaných kostí. Netuším, zda si chovanci ubližují sami, nebo je někdo mučí. Celé 3 měsíce jsem strávila ve vlastním pachu. Nikdo mi neřekl, kde jsou záchody a sprchy. Nikdo mě nepoučil, jak to tady funguje. Kromě okamžiků, kdy nám sdělují špatné zprávy, s námi nikdo nemluví. Nikdo se nás nedotýká. Kluci a holky se nikdy nepotkávají.

Až do včerejška.

To nemůže být náhoda.

Můj zrak se začíná přizpůsobovat téhle falešné představě noci. Prsty se dotýkám drsného povrchu stěn a můj spolubydlící mě beze slova následuje. Jsem na něho téměř pyšná. Je asi o třicet centimetrů vyšší než já a na někoho, kdo je přibližně stejně starý, má obdivuhodně vypracovanou postavu. Svět ho dosud nezlomil. V nevědomosti je ohromná svoboda.

„Co –“

Prudce ho zatahám za tričko a přinutím ho zmlknout. Dosud jsme se nevymotali z chodeb. Přestože by mě dokázal porazit dvěma prsty, mám zvláštní potřebu ho chránit. Nemá ponětí, jak je vlivem své nevědomosti zranitelný. Vůbec si neuvědomuje, že by ho mohli zcela bezdůvodně zabít.

Rozhodla jsem se, že se ho nebudu bát. Uvědomila jsem si, že všechno, co dělá, je jen projevem nevyzrálosti a že mi ve skutečnosti nechce ublížit. Někoho mi připomíná, někoho mi připomíná, někoho mi připomíná. Kdysi jsem znala jednoho kluka se stejně modrýma očima a moje vzpomínky mi nedovolí, abych ho nenáviděla.

Možná by se mi líbilo mít přítele.

Ještě 2 metry a stěny začnou být hladké. Zahneme doprava. Půl metru prázdného prostoru a pak dřevěné dveře s ulomenou klikou a čouhajícími třískami. 3 údery srdce, abych se ujistila, že jsme sami. 1 krok vpřed a jsme na prahu. 1 slabé zavrzání a dveře se otevírají do prostoru, jehož podobu si mohu jen představovat. „Tudy,“ zašeptám.

Postrčím ho k řadě sprch a tápu po podlaze ve snaze najít nějaké zbytky mýdla spadlé v odtoku. Najdu 2 kousky, jeden o trochu větší než druhý. „Nastav ruku,“ promluvím do tmy. „Klouže to. Ale nepouštěj ho. Mýdla je nedostatek. Máme štěstí, že jsem nějaké našla.“

Neozývá se a já si začnu dělat starosti.

„Jsi tady?“ Přemýšlím, zda to nebyla past. Zda to nebyl plán. Zda ho neposlali, aby mě na tomhle malém místě pod pláštíkem tmy zabil. Já vlastně vůbec nevím, co se mnou chtějí udělat. Stačí jim, že mě mají pod zámkem, nebo se mě chystají zabít? Vždycky mi to připadalo jako jedna z možností.

Ne že bych si to nezasloužila.

Jsem tu ale za něco, co jsem nikdy nechtěla udělat, a nikoho nezajímá, že to byla nehoda.

Moji rodiče se mi nikdy nesnažili pomoct.

Neslyším téct vodu a srdce se mi zastaví. Tato místnost je zřídka plná, ale obvykle tu pár lidí je, třeba 1 nebo 2. Došla jsem k závěru, že chovanci ústavu jsou buď opravdoví blázni a nedokážou najít cestu do sprch, anebo se sprchovat nechtějí. Namáhavě polknu.

„Jak se jmenuješ?“ Jeho hlas rozčísne vzduch i tok mých myšlenek. Cítím jeho dech mnohem blíž než předtím. Srdce mi buší a já ho z nějakého neznámého důvodu nedokážu uklidnit. „Proč mi neřekneš, jak se jmenuješ?“

„Nastavil jsi ruku?“ zeptám se ochraptělým hlasem, který mi vychází z vyschlých úst.

Přisune se ještě blíž a já mám skoro strach dýchat. Prsty přejíždí po drsné látce jediného oblečení, které vlastním. Podaří se mi vydechnout. Aspoň že se nedotýká mé pokožky. Aspoň že se nedotýká mé pokožky. Aspoň že se nedotýká mé pokožky. V tom je asi celé tajemství.

Moje tenké tričko už bylo tolikrát vyprané v tvrdé vodě, že mám dojem, jako by bylo z pytloviny. Položím mu do dlaně větší kus mýdla a po špičkách couvnu. „Pustím ti vodu,“ upozorním ho a snažím se při tom nemluvit nahlas ze strachu, aby mě nezaslechli ostatní.

„Co mám udělat s oblečením?“ Pořád stojí příliš blízko.

V temnotě asi 1 000krát zamrkám. „Musíš si ho sundat.“

Rozesměje se, jako by se kdoví jak bavil. „To já vím. Ale co s ním mám dělat během sprchování?“

„Snaž se ho nenamočit.“

Zhluboka se nadechne. „Kolik máme času?“

„Dvě minuty.“

„Kristepane, proč jsi něco neřek–?“

Pustím jeho sprchu zároveň se svojí a jeho stížnosti odplaví voda kapající z téměř nefunkčních sprchových růžic.

Pohybuju se zcela mechanicky. Dělala jsem to už tolikrát, že si pamatuju, jak se co nejúčinněji namydlit, opláchnout se a rozdělit si při tom mýdlo tak, aby mi vyšlo na tělo i na vlasy. Nejsou tu žádné ručníky, takže trik spočívá v tom nenamočit se příliš. Kdyby se tak stalo, člověk nikdy pořádně neuschne a další týden může téměř umřít na zápal plic. Vím o tom své.

Během 90 vteřin si ještě stačím vyždímat vlasy a vklouznout do svého chatrného oblečení. Jenom tenisky mám pořád v celkem dobrém stavu. Moc toho tady nenachodíme.

Spoluvězeň to stihne skoro stejně rychle jako já. Jsem ráda, že se učí rychle.

„Chytni mě za tričko,“ poručím mu. „Musíme spěchat.“

Prsty mi pomalu přejede po bedrech. Musím se kousnout do rtu, abych potlačila intenzitu toho pocitu. Skoro mě to přinutí zastavit se na místě. Nikdo nikdy nepokládá své ruce poblíž mého těla.

Rychle vyrazím vpřed, aby jeho prsty sklouzly dolů. Klopýtá a snaží se udržet se mnou tempo.

Jakmile se znovu octneme mezi 4 známými, uzavřenými stěnami, nepřestává na mě zírat.

Skrčím se v rohu. Pořád má mou postel, mou přikrývku, můj polštář. Odpouštím mu jeho nevědomost, ale možná je příliš brzy na to být přátelé. Možná jsem se unáhlila, když jsem se mu snažila pomoct. Možná je tu opravdu jenom proto, aby mi zničil život. Ale pokud se nezahřeju, onemocním. Mám mokré vlasy a přikrývka, do které jsem si je obvykle zabalila, je pořád na jeho straně cely. Možná se ho přece jen pořád bojím.

Ostře vydechnu a v mdlém denním světle rychle zvednu hlavu. Spoluvězeň mi přehodil kolem ramen 2 přikrývky.

1 moji.

1 jeho.

„Omlouvám se, že jsem se choval jako debil,“ zašeptá do zdi. Nedotkne se mě a já jsem zklamaná šťastná, že to neudělal. Přeju si, aby to udělal. Ale neměl by. Nikdo by se mě neměl dotýkat.

„Jmenuju se Adam,“ ozve se. Pomalu odejde na druhý konec místnosti. Jednou rukou odsune mou postel zpátky ke mně.

Adam.

Takové hezké jméno. Spoluvězeň má hezké jméno.

I když nevím proč, to jméno se mi vždycky líbilo.

Bez váhání vylezu na matraci, z níž téměř vylézají péra. Jsem tak unavená, že ani necítím kovové pružiny, které hrozí, že mi provrtají kůži. 24 hodin jsem nespala. Než zcela podlehnu svému vyčerpání, stačím si ještě pomyslet, že Adam je hezké jméno.

Čtyři

Já nejsem blázen. Já nejsem blázen. Já nejsem blázen. Já nejsem blázen. Já nejsem blázen. Já nejsem blázen. Já nejsem blázen. Já nejsem blázen. Já nejsem blázen. Já nejsem blázen. Já nejsem blázen. Já nejsem blázen. Já nejsem blázen. Já nejsem blázen. Já nejsem blázen. Já nejsem blázen. Já nejsem blázen. Já nejsem blázen. Já nejsem blázen. Já nejsem blázen. Já nejsem blázen. Já nejsem blázen. Já nejsem blázen. Já nejsem blázen. Já nejsem blázen. Já nejsem blázen. Já nejsem blázen. Já nejsem blázen. Já nejsem blázen. Já nejsem blázen. Já nejsem blázen. Já nejsem blázen. Já nejsem blázen. Já nejsem blázen. Já nejsem blázen. Já nejsem blázen. Já nejsem blázen. Já nejsem blázen. Já nejsem blázen. Já nejsem blázen. Já nejsem blázen. Já nejsem blázen. Já nejsem blázen. Já nejsem blázen. á nejsem blázen. Já nejsem blázen. Já nejsem blázen. Já nejsem blázen. Já nejsem blázen. Já nejsem blázen. Já nejsem blázen. Já nejsem blázen. Já nejsem blázen. Já nejsem blázen. Já nejsem blázen. Já nejsem blázen. Já nejsem blázen. Já nejsem blázen. Já nejsem blázen. Já nejsem blázen. Já nejsem blázen. Já nejsem blázen. Já nejsem blázen. Já nejsem blázen. Já nejsem blázen. Já nejsem blázen. Já nejsem blázen. Já nejsem blázen. Já nejsem blázen. Já nejsem blázen. Já nejsem blázen. Já nejsem blázen. Já nejsem blázen. Já nejsem blázen. Já nejsem blázen. Já nejsem blázen.

Hrůzou rychle otevřu oči.

Polévá mě studený pot a můj mozek zachvacují vlny neuvěřitelné bolesti. Před očima mám černé kruhy, které se rozpouštějí v okolní temnotě. Nemám představu, jak dlouho jsem spala. Netuším, jestli jsem svými sny nevyděsila spoluvězně. Já totiž někdy křičím ze spaní.

Adam na mě hledí.

Těžce oddechuju a s námahou se snažím posadit. Přitáhnu si přikrývky blíž k tělu a při tom si uvědomím, že jsem mu vzala to jediné, čím se mohl zahřát. Ani mě nenapadlo, že by mu mohla být stejná zima jako mně. Třesu se chladem, ale on se ani nehne. Jeho silueta tvoří na pozadí černé tmy nehybný obrys. Nevím, co říct. Není, co říct.

„Ty výkřiky tady nikdy neustanou, že?“

Ty výkřiky jsou teprve začátek. „Ne,“ vyslovuju téměř mlčky. Slabě se začervenám. Jsem vděčná, že si toho ve tmě nemůže všimnout. Určitě slyšel i moje výkřiky.

Někdy si přeju, abych nemusela spát. Někdy mě napadne, že kdybych se nehýbala, kdybych se už nikdy ani nepohnula, věci by se změnily. Připadá mi, že kdybych se dokázala zmrazit, dokázala bych zmrazit i svou bolest. Někdy se nepohnu celé hodiny. Nepohnu se ani o milimetr.

Pokud čas stojí, nemůže se přihodit nic zlého.

„Jsi v pořádku?“ Adamův hlas zní starostlivě. Pozoruju zaťaté pěsti po jeho bocích, vrásku mezi obočím, pevně stisknuté čelisti. Člověk, který mi včera ukradl nejenom postel, ale i přikrývku, mi dnes věnoval svoji a sám strávil noc bez ní. Před několika hodinami byl namyšlený a lehkovážný; a teď je starostlivý a tichý. Děsí mě, že ho tohle místo dokázalo tak rychle zlomit. Přemýšlím, co asi slyšel, když jsem spala.

Kéž bych ho mohla té hrůzy ušetřit.

Něco se tříští; v dálce se ozývá mučivý nářek. Tyhle místnosti jsou pohřbeny hluboko v betonu, zdi jsou silnější než podlahy a stropy dohromady, a tak se zvuky nešíří moc daleko. Pokud je tedy něco slyšet, musí to být důsledek strašlivého utrpení. Každou noc se ozývají zvuky, které nechci slyšet. Každou noc přemýšlím, zda nejsem na řadě já.

„Ty nejsi blázen.“

Prudce zamžikám. Zvedl hlavu a navzdory temnému závoji, jenž nás obklopuje, mě soustředěně a upřeně pozoruje. Zhluboka se nadechne. „Myslel jsem si, že jsou tady jenom samí blázni,“ pokračuje. „Bál jsem se, že mě zavřeli s psychopatem.“

Prudce nasaju kyslík. „To je legrační. Já si myslela totéž.“

1

2

3 vteřiny uplynou.

Roztáhne ústa do úsměvu tak širokého, tak pobaveného, tak svěže upřímného, až to ve mně zatrne. Něco mě zalechtá v očích a podlomí se mi kolena. Už 265 dní jsem neviděla úsměv.

Adam vyskočí na nohy.

Nabídnu mu jeho přikrývku.

Vezme ji do rukou jenom proto, aby mi ji ještě pevněji omotal kolem těla. Najednou mám pocit, že se mi svírá hrudník. Plicím se nedostává kyslík. Rozhodla jsem se už navěky nehýbat.

„Co se děje?“

Moji rodiče se mě přestali dotýkat, když jsem začala lézt. Učitelé mě přinutili pracovat o samotě, abych neublížila ostatním dětem. Nikdy jsem neměla kamaráda. Nikdy jsem nepoznala teplo matčiny náruče. Nikdy jsem necítila jemnost otcova políbení. Já nejsem blázen. „Nic.“

Uplyne dalších 5 vteřin. „Můžu se posadit vedle tebe?“

To by se mi líbilo. „Ne.“ Znovu se zahledím do zdi.

Zatne zuby, prohrábne si vlasy a já si poprvé uvědomím, že na sobě nemá tričko. V místnosti je taková tma, že stěží zahlédnu křivky a obrysy jeho těla. Měsíc, který proniká dovnitř malým okénkem, však osvětluje celu natolik, že vidím, jak se mu každým pohybem napínají svaly na pažích. Zničehonic jsem v jednom ohni. Mou pokožku spalují plameny a v břiše se mi rozlévá horkost. Každý centimetr jeho těla je ztělesněním síly, každý kousíček jeho těla jako by v temnotě zářil. Za 17 let svého života jsem nic takového ještě neviděla. Za 17 let svého života jsem nemluvila s klukem svého věku. Protože jsem zrůda.

Zavřu oči, jako bych je už nikdy neměla otevřít.

Zaslechnu vrzání jeho postele, sténání pružin, když usedá na matraci. Přece jen otevřu oči a zaměřím se na podlahu. „Musí ti být strašná zima.“

„Ne.“ Hlasitě si povzdechne. „Vlastně úplně hořím.“

Odhodím přikrývky na zem a vyskočím na nohy. „Jsi nemocný?“ Pozoruju jeho obličej, hledám v něm stopy po horečce, ale neodvažuju se ani o centimetr blíž. „Točí se ti hlava? Bolí tě klouby?“ Zkouším si vzpomenout na vlastní příznaky. Moje tělo mě věznilo v posteli celý týden. Nedokázala jsem nic jiného než se doplazit ke dveřím a padnout obličejem do misky s jídlem. Ani nevím, jak jsem to přežila.

„Jak se jmenuješ?“

Už 3krát mi položil stejnou otázku. Řeknu jenom: „Mohl bys být nemocný.“

„Nejsem nemocný. Je mi jenom horko. Obvykle totiž nespím oblečený.“

V břiše mi šplouchá jezero rozžhavené lávy. Celým tělem mi proniká nevysvětlitelné ponížení. Nevím, kam s očima.

Zhluboka se nadechne. „Včera jsem se choval jako hrozný pitomec. Promiň. Neměl jsem to dělat.“

Odvažuju se na něj pohlédnout.

Jeho oči mají dokonalý kobaltový odstín, jsou modré jako rozkvétající modřina, jasné, hluboké a rozhodné. Pevně stisknuté čelisti a všechny rysy jeho těla prozrazují starostlivost. Přemýšlel o tom celou noc.

„Fajn.“

„Tak proč mi nechceš prozradit své jméno?“ Nakloní se vpřed a já zůstanu jako přimražená.

Taju.

Rozpouštím se. „Juliette,“ špitnu. „Jmenuju se Juliette.“

Jeho ústa se rozšiřují do úsměvu, který mě rozechvívá. Opakuje moje jméno, jako by ho to slovo rozveselilo. Jako by ho bavilo. Jako by ho těšilo.

Za 17 let mého života ještě nikdo nevyslovil moje jméno takovým způsobem.

Pět

Nevím, kdy to začalo.

Nevím, proč to začalo.

O ničem nic nevím, znám jenom křik.

Když moje matka zjistila, že už se mě nikdy nesmí dotknout, začala křičet. Když si můj otec uvědomil, co jsem provedla své matce, začal křičet. Zavřeli mě do mého pokoje a křičeli na mě, že bych měla být vděčná. Za jídlo, které mi dávali. Za jejich lidské zacházení s tou věcí, která přece nemůže být jejich dítětem. Za dřevěný metr, kterým určovali vzdálenost, na kterou se k nim můžu přiblížit.

Zkazila jsem jim život, tvrdili.

Ukradla jsem jim štěstí. Zničila jsem matčinu naději, že by ještě někdy mohla mít dítě.

Copak nevidím, co jsem provedla, ptali se. Copak nevidím, že jsem všechno zničila?

Ze všech sil jsem se snažila napravit, co jsem zkazila. Každý den jsem se snažila být tím, co chtěli. Neustále jsem se pokoušela být lepší, ale v podstatě jsem nikdy nevěděla, jak to udělat.

Vím jenom, že se vědci zmýlili.

Svět je placatý.

Vím to, protože mě z něj shodili a já už se 17 let horko těžko držím na jeho okraji. Už ١٧ let zkouším vyšplhat zpátky, ale když vám nikdo nepodá ruku, není možné překonat gravitaci.

Když se nikdo neodváží riskovat a dotknout se mě.

Dnes sněží.

Betonové zdi jsou ledové a drsné jako obvykle, ale tyhle mrazivé teploty mám mnohem raději než dusivé horko letních dnů. Léto je jako plotna, na které se všechno na světě pomalu smaží. Je příslibem milionu skvělých chutí, ale nakonec vám nabídne k večeři jen zápach z kanálů. Nesnáším horko a to lepkavé, upocené svinstvo, které s sebou přináší. Nenávidím tu apatickou nudu slunce, které je příliš zaneprázdněné samo sebou, než aby si všimlo, kolik nekonečných hodin musíme strávit v jeho přítomnosti. A kdykoli nás má plné zuby, klidně si zmizí jako nějaký arogantní hajzl.

Měsíc je na rozdíl od něj věrný společník.

Nikdy neodchází. Je tu pořád, neochvějně nás pozoruje, zná všechny naše světlé i temné stránky a stejně jako my se neustále mění. Každý den je jinou verzí sebe sama. Někdy slabý a bledý, jindy silný a zářivý. Měsíc chápe, jaké to je být člověkem.

Nejistým. Osamoceným. Prodchnutým nedokonalostmi.

Vyhlížím z okna tak dlouho, až na sebe úplně zapomenu. Natáhnu ruku, chci chytit sněhovou vločku, ale když sevřu dlaň, mám v ní jenom ledový vzduch. Jinak je prázdná.

Mám sto chutí touhle pěstí prorazit okno.

Jenom abych něco cítila.

Jenom abych se cítila jako člověk.

„Kolik je hodin?“

Několikrát zamrkám. Jeho hlas mě vtáhne zpátky do světa, na který toužím zapomenout. „Nevím,“ odpovídám. Absolutně netuším, kolik je hodin. Nemám ponětí, co je za den, který měsíc, a dokonce ani nevím, jaké je roční období.

Žádná roční období už vlastně nemáme.

Zvířata umírají, ptáci nelétají, pole nedávají úrodu, květiny téměř vymizely. Počasí se úplně zbláznilo. Během některých zimních dnů dosahuje teplota až 30 stupňů. Jindy zcela bezdůvodně sněží. Nestačíme vypěstovat dost potravy, nemáme dost krmiva pro zvířata, lidé nemají co jíst. Než převzala kontrolu Obnova, která tvrdila, že zná řešení, naše populace vymírala alarmujícím tempem. Zvířata byla tak vyhladovělá, že se vrhala na cokoli, a lidé byli tak hladoví, že pojídali i otrávená zvířata. Zabíjeli jsme se ve snaze zůstat naživu. Počasí, rostliny, zvířata a lidé jsou neodlučitelně spojeni, ale teď mezi sebou tyto jednotlivé prvky bojují, protože jsme zničili náš ekosystém. Zničili jsme atmosféru. Zničili jsme zvířata. Zničili jsme jeden druhého.

Obnova slíbila, že dá všechno zase do pořádku. Přestože se však v novém režimu trošičku zlepšila otázka lidského zdraví, spousta lidí zemřela. Ne hlady, ale na druhém konci nabité zbraně. A je to čím dál tím horší.

„Juliette?“

Zvednu hlavu.

Pozorně a starostlivě si mě prohlíží.

Odvrátím zrak.

Odkašle si. „Takže, ehm, jídlo dostáváme jen jednou denně?“

Jeho otázka nás oba přinutí pohlédnout k úzké mezeře ve dveřích.

Přitáhnu si kolena k hrudníku a vybalancuju své kosti na matraci. Když se nebudu hýbat, téměř dokážu ignorovat kovové dloubání. „Není v tom žádný systém,“ vysvětlím mu. Prsty kreslím nový vzorek na drsné látce přikrývky. „Obvykle něco přinesou ráno, ale nedá se na to spolehnout. Občas… máme štěstí.“ Můj pohled přitáhne tabulka skla vsazená do zdi. Propouští do cely růžovou a červenou a já vím, že to znamená start nového začátku. Start stejného konce. Dalšího dne.

Možná že dnes umřu. Možná že dnes přiletí pták.

„Takže tak je to? Jednou denně se otevřou dveře, aby ti lidé splnili svou povinnost, a možná, budeme-li mít štěstí, nám dají najíst? Tak je to?“

Ten pták bude bílý a na hlavě bude mít korunku ze zlatých pírek. Poletí. „Tak je to.“

„Copak tady neprobíhá žádná… skupinová terapie?“ Nemá daleko k hysterickému smíchu.

„Dokud ses neobjevil, 264 dní jsem s nikým nepromluvila jediné slovo.“

Jeho mlčení mluví za vše. Kdybych natáhla ruku, mohla bych se dotknout viny, která se mu hromadí na ramenou. „Na jak dlouho tě zavřeli?“ zeptá se nakonec.

Navždy. „Nevím.“ V dálce se ozývá mechanické skřípění/vrzání/škrábání. Můj život jsou 4 stěny zmeškaných příležitostí zalitých do betonu.

„A co tvoje rodina?“ V jeho hlase je slyšet skutečná lítost, jako by už odpověď na tuto otázku znal.

O svých rodičích vím tohle: Vůbec nevím, kde jsou. „Proč jsi tady?“ S očima upřenýma na své prsty se vyhýbám jeho pohledu. Své ruce znám dokonale, přesně vím, kde mi řezné rány a modřiny zničily pokožku. Mám malé ruce a štíhlé prsty. Zatnu je v pěst a zase uvolním sevření. Stále neodpověděl.

Zvednu hlavu.

„Já nejsem blázen.“ Nic víc neřekne.

„To tvrdíme všichni.“ Nahnu hlavu a mírně s ní potřesu. Koušu si ret. Očima nenápadně zalétám k oknu.

„Proč se pořád díváš z okna?“

Zapomněla jsem odpovědět a on mě nepřestává pozorovat.

Zastrčím si pramen vlasů na ucho. „Proč se na mě pořád tak díváš?“

V jeho pohledu je starost i zvědavost. „Myslel jsem si, že mě s tebou zavřeli jen proto, že jsi blázen. Měl jsem dojem, že mě chtějí umučit, a proto mě umístili do cely s psychopatkou. Domníval jsem se, že jsi můj trest.“

Počítám si prsty. Chci se přesvědčit, že mi žádný nechybí. „Nevěděla jsem to.“

Všude panuje smrt.

2