Agatha Christie

Pět malých prasátek

Kalibr

Přeložili Pavla a Matouš Iblovi

Five Little Pigs

Copyright © 1942 Agatha Christie Limited. All rights reserved.

AGATHA CHRISTIE, POIROT, the Agatha Christie Signature and the AC Monogram Logo are registered trade marks

of Agatha Christie Limited in the UK and elsewhere.

All rights reserved.

This edition was published in 2025.

Translation entitled PĚT MALÝCH PRASÁTEK

Copyright © 2025 Agatha Christie Limited. All rights reserved.

ISBN 978-80-284-0453-6

Obsah

Úvod

KNIHAPRVNÍ

PRVNÍ KAPITOLA

DRUHÁ KAPITOLA

TŘETÍ KAPITOLA

ČTVRTÁ KAPITOLA

PÁTÁ KAPITOLA

ŠESTÁ KAPITOLA

SEDMÁ KAPITOLA

OSMÁ KAPITOLA

DEVÁTÁ KAPITOLA

DESÁTÁ KAPITOLA

KNIHADRUHÁ

Vyprávění Philipa Blakea

Vyprávění Mereditha Blakea

Vyprávění lady Dittishamové

Vyprávění Cecilie Williamsové

Vyprávění Angely Warrenové

KNIHATŘETÍ

PRVNÍ KAPITOLA

DRUHÁ KAPITOLA

TŘETÍ KAPITOLA

ČTVRTÁ KAPITOLA

PÁTÁ KAPITOLA

Věnováno Stephenu Glanvilleovi

První z pěti prasátek se na trh směle vydalo…

A to druhé prasátko zase doma zůstalo.

Třetí malé prasátko mělo všeho dost a dosti.

A co čtvrté prasátko? Ať prý se jen postí.

Páté z nich se nakřičí až k zlosti.

Úvod

Carla
Lemarchantová

Hercule Poirot se se zájmem a zalíbením zadíval na mladou ženu, která byla uváděna do místnosti.

V dopise, který od ní obdržel, nebylo nic význačného. Obsahoval pouze žádost o schůzku, aniž bylo o důvodech setkání cokoli naznačeno. Dopis to byl stručný a věcný. To, že Carla Lemarchantová je mladá žena, se dalo soudit pouze z pevného rukopisu, jímž byl dopis napsán.

Teď tu stála před Poirotem osobně – vysoká, štíhlá, něco málo přes dvacet let. Typ mladé ženy, které člověk rozhodně nevěnuje pouze jeden pohled. Na sobě měla pěkné oblečení – dobře střižený drahý kostým a přepychové kožešiny. Hlavu držela zpříma, měla široké čelo, jemně tvarovaný nos a energickou bradu. Z té ženy přímo vyzařovala živost, a právě ta spíše než půvab na člověka působila nejvíc.

Než vstoupila, připadal si Hercule Poirot starý – nyní se mu zdálo, že omládl – cítil se plný života a nadšení!

Jak vyšel mladé ženě vstříc, aby ji uvítal, uvědomoval si, že ho její tmavošedé oči pozorně zkoumají a že je její hodnotící pohled velmi soustředěný.

Posadila se a vzala si nabízenou cigaretu. Když jí Poirot cigaretu zapálil, zůstala ještě jednu či dvě minuty tiše sedět, kouřila a stále se na něj upřeně dívala svým vážným, zamyšleným pohledem.

Poirot klidně poznamenal:

„Ano, je třeba se rozhodnout, není-liž pravda?“

Trhla sebou. „Promiňte, prosím?“

Měla přitažlivý hlas, lehce, ale příjemně zastřený.

„Rozhodujete se, viďte, jestli jsem pouhý šarlatán, nebo člověk, kterého potřebujete?“

Usmála se a pak řekla:

„V podstatě ano – něco na ten způsob. Víte, pane Poirote – nevypadáte přesně, jak jsem si vás představovala.“

„Připadám vám starý, že ano? Starší, než jste čekala?“

„Ano, to také.“ Zaváhala. „Jsem upřímná, jak vidíte. Chci – musím sehnat – toho nejlepšího.“

„Ujišťuji vás,“ sdělil jí Hercule Poirot, „že já jsem nejlepší!“

Carla odpověděla: „Nejste zrovna skromný… Ale na tom nezáleží, láká mě vás vzít za slovo.“

Poirot ji jemně poučoval: „Víte, člověk nemusí zaměstnávat pouze svaly. Nemám zapotřebí se shýbat a měřit otisky bot, sbírat nedopalky cigaret a zkoumat ohnutá stébla trávy. Stačí, když se pohodlně posadím do křesla a přemýšlím. Právě tahle,“ – dotkl se své vejčité hlavy – „ta mi slouží!“

„To já vím,“ připustila Carla Lemarchantová. „Proto jsem za vámi také přišla. Chci totiž, abyste dokázal něco fantastického!“

„To,“ podotkl Hercule Poirot, „zní velice slibně!“

Povzbudivě se na Carlu Lemarchantovou podíval a ta se zhluboka nadechla.

„Nejmenuju se Carla,“ vysvětlovala, „ale Caroline. Stejně jako moje matka. Dostala jsem jméno po ní.“ Krátce se odmlčela, než pokračovala: „A ačkoli jsem vždycky vystupovala pod jménem Lemarchantová – mé skutečné jméno je Craleová.“

Čelo Hercula Poirota se na okamžik překvapeně zkrabatělo. „Craleová – mám takový pocit, že mi to jméno něco říká…“

Caroline dodala, aby mu připomněla:

„Můj otec byl malíř – dost známý malíř. Někteří lidé tvrdí, že to byl velký malíř. Já sama jsem přesvědčená, že je to pravda.“

Hercule Poirot se zeptal: „Amyas Crale?“

„Ano.“ Po krátké odmlce pokračovala: „A moje matka, Caroline Craleová, byla odsouzena za to, že ho zavraždila!“

„Aha,“ přikývl Hercule Poirot. „Už si vzpomínám – ale pouze matně. Tou dobou jsem byl v cizině. Už je to velmi dávno.“

„Je to šestnáct let,“ upřesnila dívka.

V obličeji byla teď velice bledá a oči se jí proměnily v dvě žhoucí světla.

Pokračovala:

„Chápete? Byla souzena a odsouzena… Neoběsili ji, protože se domnívali, že existují polehčující okolnosti – takže rozsudek byl změněn na doživotí. Ale ona zemřela už rok po procesu. Tak je to, víte? Je po všem – dokonáno – tím to skončilo…“

Poirot ji jen tiše pobídl: „Takže?“

Dívka jménem Carla Lemarchantová stiskla ruce k sobě. Mluvila pomalu, váhavě, ale s podivným jasným důrazem, když začala vysvětlovat:

„Musíte pochopit – přesně –, kdy do toho vstupuju já. Bylo mi v té době pět let, když se to – stalo. Byla jsem moc mladá, abych z toho cokoli chápala. Matku i otce si samozřejmě pamatuju a vybavuju si, že jsem náhle musela opustit domov – že mě odvezli na venkov. Vzpomínám si na prasata a milou, zavalitou farmářovu manželku – a jak na mě všichni byli laskaví – docela jasně si pamatuju, jak se na mě takovým divným způsobem dívali – všichni – takovým kradmým pohledem. Poznala jsem samozřejmě, to už tak u dětí chodí, že něco není v pořádku – ale nevěděla jsem co.

A pak jsem se plavila na lodi – bylo to vzrušující – trvalo to několik dnů a potom jsem se ocitla v Kanadě a strýček Simon mi přijel naproti a žila jsem v Montrealu u něj a u tetičky Louise. Když jsem se zeptala na maminku a tatínka, tvrdili mi, že už brzo přijedou. A potom – potom mám dojem, že jsem zapomněla – jen jsem si tak nějak uvědomovala, že jsou mrtví, aniž bych si vybavovala, že by mi to někdo skutečně řekl. Víte, v tu dobu už jsem na rodiče vůbec nemyslela. Musím říct, že jsem byla velice šťastná. Strýček Simon a tetička Louise na mě byli hrozně hodní, chodila jsem do školy a měla jsem spoustu kamarádek a úplně jsem zapomněla, že jsem vůbec někdy měla jiné jméno než Lemarchantová. Víte, tetička Louise mi řekla, že to je mé jméno v Kanadě, a mně to tehdy připadalo docela pochopitelné – jednoduše to bylo moje kanadské jméno –, ale jak už jsem řekla, nakonec jsem úplně zapomněla, že jsem kdy měla nějaké jiné.“

Dívka vysunula vzdorovitou bradu a prohlásila:

„Kdybyste mě potkal a podíval se na mě, určitě byste si řekl: ‚Tohle děvče si nemusí dělat s ničím starosti!‘ Finančně jsem zaopatřená, těším se skvělému zdraví, jsem dostatečně pohledná, můžu se těšit ze života. Když mi bylo dvacet, neexistovala nikde na světě dívka, s kterou bych měnila.

Jenomže jsem se začala vyptávat. Na vlastní matku a otce. Kdo byli a co dělali? Musela jsem se to jednou dozvědět…

Nakonec mi řekli pravdu. Když mi bylo jedenadvacet. Tehdy museli, protože jsem zaprvé přišla k vlastním penězům, a potom, víte, byl tady ten dopis. Dopis, který mi matka napsala, než umřela.“

Dívčin výraz se změnil, potemněl. Oči už jí nesvítily jako dva žhavé body, změnily se v tmavé, zkalené tůně.

„Tehdy jsem se dozvěděla pravdu,“ vysvětlovala, „že moje matka byla usvědčena z vraždy. Bylo to – dost hrozné.“

Odmlčela se.

„Musím vám ale říct ještě něco. Byla jsem zasnoubená a měli jsme se brát. Řekli nám ale, že musíme počkat – že se nemůžeme vzít, dokud mi nebude jedenadvacet. Když jsem se dozvěděla pravdu, pochopila jsem proč.“

Poirot se pohnul a poprvé promluvil.

„Jak na to reagoval váš snoubenec?“

„John? Johnovi na tom nezáleželo. Tvrdil, že se tím nic nezměnilo – alespoň ne pro něj. On a já jsme zkrátka John a Carla – a na minulosti že nezáleží.“

Předklonila se.

„Zasnoubení jsme nezrušili. Jenže, víte, ono na tom záleží hodně. Mně na tom záleží. Ani Johnovi to není lhostejné… Nejde nám ale o minulost – jde nám o budoucnost.“ Sevřela ruce v pěst. „Víte, chceme mít děti, oba je chceme mít. Ale nechceme sledovat, jak naše děti vyrůstají, a strachovat se.“

„Vy si neuvědomujete, že mezi předky každého z nás se vyskytlo násilí a zlo?“ zeptal se Poirot.

„Vy to nechápete. Je to samozřejmě tak, jak říkáte. Ale obvykle o tom člověk neví. My ale ano. Dotýká se nás to. A občas jsem už přistihla Johna, jak se na mě jen tak letmo podíval – spíš jen takový záblesk. Představte si, že bychom se vzali a pohádali se – a já bych si všimla, jak se na mě dívá – a pochybuje?“

„Jak byl váš otec zavražděn?“ zeptal se Poirot.

Carlin hlas zazněl jasně a pevně.

„Byl otráven.“

Poirot pouze poznamenal: „Aha.“

Rozhostilo se ticho.

Potom dívka pronesla klidně a věcně:

„Díky bohu, že jste vnímavý. Chápete, že na tom opravdu záleží – a co je s tím spojeno. Nesnažíte se to nějak záplatovat a papouškovat tytéž chlácholivé fráze.“

„Rozumím tomu velice dobře,“ ujistil ji Poirot. „Nechápu však, co chcete po mně?“

Carla Lemarchantová odpověděla přímočaře: „Chci se provdat za Johna! Jsem rozhodnutá se za něj provdat! A chci mít přinejmenším dvě holčičky a dva kluky! A vy jste ten, kdo mi to umožní!“

„Máte na mysli – chcete po mně, abych promluvil s vaším snoubencem? Ale ne, plácám úplné hlouposti! Naznačujete něco úplně jiného. Řekněte mi, co máte na mysli.“

„Podívejte, pane Poirote. To máte tak – zcela na rovinu. Chci si vás najmout, abyste vyšetřil případ vraždy.“

„Myslíte tím –?“

„Ano, to tím skutečně myslím. Případ vraždy zůstává případem vraždy, ať k ní došlo včera, nebo před šestnácti lety.“

„Nicméně má drahá mladá dámo…“

„Počkejte, ještě nevíte všechno. Je tu jeden velice důležitý fakt.“

„A to?“

„Moje matka byla nevinná,“ prohlásila Carla Lemarchantová.

Hercule Poirot si promnul nos a zamumlal:

„No, zcela přirozeně – chápu, že…“

„Není to jen nějaký pocit. Existuje její dopis. Napsala mi ho, než umřela. Měl mi být odevzdán, až mi bude dvacet jedna let. Zanechala mi ho z toho jediného důvodu – abych si mohla být naprosto jistá. Stálo v něm jen to, že to neudělala, že je nevinná – že si tím můžu být jistá, ať se děje cokoli.“

Hercule Poirot se přemýšlivě zadíval na dívčin obličej plný života, který na něj tak dychtivě hleděl. Zvolna poznamenal:

„Tout de même…“

Carla se usmála.

„Ale ne, maminka taková nebyla! Myslíte si, že to mohla být lež – lež z lásky?“ Prudce se předklonila. „Poslyšte, pane Poirote, jsou věci, které děti docela dobře vycítí. Pamatuju si svou matku, samozřejmě jen takové útržkovité vzpomínky, ale vzpomínám si docela dobře, jaký to byl typ ženy. Nelhala – neříkala žádné laskavé lži. Když mělo něco bolet, řekla vám, že to bolet bude. Ať to bylo u zubaře, nebo když se mi do prstu zabodl trn – ať už šlo o cokoli. Pravda pro ni byla – přirozenou reakcí. Řekla bych, že jsem ji neměla, alespoň mám ten pocit, nijak zvlášť ráda – ale důvěřovala jsem jí. A stále ještě důvěřuju. Jestliže tvrdí, že mého otce nezabila, tak ho nezabila! Nikdy by se vší vážností nenapsala lež, když věděla, že umírá.“

Poirot pokývl hlavou – pomalu, jakoby neochotně.

Carla pokračovala.

„Také proto cítím, že je to v pořádku, když se provdám za Johna. Já vím, že je všechno, jak má být. Ale on to neví. Považuje za přirozené, že věřím, že moje matka byla nevinná. Nutně se to musí vyjasnit, pane Poirote. A právě vy to uděláte!“

Hercule Poirot pomalu odpověděl:

„I v případě, že to, co říkáte, je pravda, mademoiselle, už uběhlo šestnáct let!“

„Ale samozřejmě,“ připustila Carla Lemarchantová, „že to bude obtížné! Nikdo kromě vás by to nedokázal!“

Hercule Poirot lehce zamrkal.

„Mažete mi med kolem úst – není-liž pravda?“

„Slyšela jsem o vás,“ oponovala Carla. „O věcech, které jste dokázal. O způsobu, jakým jste jich dosáhl. Vás zajímá psychologie, viďte? No a ta se během let nemění. Hmatatelné věci se ztratí – nedopalky cigaret a stopy a ohnutá stébla trávy. Po těch už pátrat nemůžete. Ale můžete projít všechna fakta případu a třeba promluvit s lidmi, kteří tam v té době byli – všichni jsou ještě naživu – a potom – a potom, přesně jak jste před chvílí poznamenal, se můžete pohodlně posadit do křesla a přemýšlet. A přijdete na to, co se doopravdy stalo…“

Poirot vstal. Jednou rukou si uhladil knír.

„Mademoiselle,“ prohlásil, „jsem poctěn! Vaši důvěru nezklamu. Vyšetřím váš případ vraždy. Prozkoumám události před šestnácti lety a zjistím pravdu.“

I Carla vstala. Oči jí zářily. Řekla však jediné slovo:

„Dobře.“

Hercule Poirot výmluvně pohrozil prstem.

„Ještě okamžíček. Řekl jsem, že zjistím pravdu. Nemám, chápejte, žádné předpojaté názory. Neztotožňuji se s vaším ujištěním o nevině vaší matky. Jestliže byla vinna – eh bien – co potom?“

Carla zaklonila svou hrdou hlavu.

„Jsem její dcera,“ prohlásila. „Chci znát pravdu!“

Hercule Poirot na to zareagoval:

„Takže, en avant. I když to není přesně to, co bych měl říct. Právě naopak: en arrière…“

KNIHA
PRVNÍ

PRVNÍ KAPITOLA

Zástupce obhajoby

„Jestli si vzpomínám na případ Craleové?“ podivil se sir Montague Depleach. „Samozřejmě že ano. Vzpomínám si velice dobře. Velmi atraktivní žena. Ale nevyrovnaná, samozřejmě. Sebeovládání veškeré žádné.“

Podíval se úkosem na Poirota.

„Kvůli čemu se mě na ten případ ptáte?“

„Zajímá mě to.“

„Není to od vás příliš taktní, drahý pane,“ vyčetl mu Depleach a vycenil přitom zuby v proslulém „vlčím úsměvu“, který vždy přicházel nečekaně a o kterém se tradovalo, že dokáže značně zastrašit svědky. „Nepatřil k mým úspěchům, jak víte. Nevysekal jsem ji z toho.“

„To já vím.“

Sir Montague pokrčil rameny.

„Tehdy jsem samozřejmě neměl tolik zkušeností, jako mám teď,“ ospravedlňoval se. „Přesto si myslím, že jsem udělal všechno, co bylo v lidských silách. Člověk toho moc nenadělá bez spolupráce. Přesto se nám podařilo snížit trest na doživotí. Vyprovokovali jsme vlnu pobouření, víte. Hodně vážených manželek a matek sepsalo kvůli ní petici. Získala si hodně sympatií.“

Opřel se a protáhl si dlouhé nohy. Na obličeji se mu usadil výraz právníka hodnotícího situaci.

„Kdyby ho zastřelila, víte, nebo ho dokonce i probodla nožem – byl bych udělal cokoli, abych verdikt změnil na zabití. Ale jed – ne, s tím se nedá nijak manipulovat. Je to zrádné – velice zrádné.“

„Na čem byla postavena obhajoba?“ zeptal se Hercule Poirot.

Už to věděl, protože si přečetl články v novinách, ale neviděl důvod, proč by si neměl před sirem Montaguem hrát na úplně neinformovaného.

„Přece sebevražda. Jediné, s čím jste mohl vyrukovat. Ale nevyznělo to dobře. Crale jednoduše nebyl ten typ muže! Vy jste se s ním nikdy nesetkal, předpokládám? Ne? Nu, byl to velký, hřmotný, impulzivní typ chlapa. Velký sukničkář, pivař – a vše, co k tomu patří. Nechal se ovládat žádostmi těla a užíval si života. Nedokážete přesvědčit porotu, že takový mužský se posadí a tiše se pošle na onen svět. Jednoduše to nesedí. Ne, od začátku jsem měl obavy, že jsem odsouzen ten případ prohrát. A ona odmítla spolupracovat. Věděl jsem, že prohrajeme, jakmile začala vypovídat. Vůbec nebojovala. Jenže ono je to tak – jestliže klienta nenecháte, aby svědčil, porota dojde k vlastním závěrům.“

„To jste myslel,“ zeptal se Poirot, „když jste se před chvílí zmínil, že bez spolupráce se toho nedá moc dělat?“

„Naprosto správně, drahý příteli. Nejsme kouzelníci, víte. Půl bitvy obstará dojem, jakým obžalovaný zapůsobí na porotu. Nejednou jsem zažil poroty, které vynesly verdikt naprosto opačný, než byla soudcova závěrečná řeč. ‚XY to určitě udělal,‘ a o to jediné jde. Nebo naopak ‚On nikdy nic takového neprovedl – to mi nevykládejte!‘ Jenže Caroline Craleová se dokonce ani nepokusila bojovat!“

„Proč to?“

Sir Montague pokrčil rameny.

„Mě se neptejte. Samozřejmě že měla toho chlapa ráda. Úplně se zhroutila, když přišla k sobě a uvědomila si, co provedla. Nevěřím, že se vůbec někdy z toho šoku vzpamatovala.“

„Podle vašeho názoru tedy byla vinna?“

Depleach se zatvářil značně poplašeně, když pronesl:

„Ehm – popravdě jsem myslel, že to oba bereme jako samozřejmost.“

„Přiznala se vám někdy, že je vinna?“

Z právníkova výrazu se dalo usuzovat, že ho otázka šokovala.

„Samozřejmě že ne – kdepak. Víte, existuje něco jako náš kodex. Nevina se předpokládá – ehm – vždycky. Když vás to tak hluboce zajímá, je škoda, že se nemůžete obrátit na starého Mayhewa. Případ mi svěřila právnická kancelář Mayhewových. Starý Mayhew by vám byl mohl říct daleko víc než já. Ale už se bohužel odebral na druhý břeh. Je tu samozřejmě mladý George Mayhew, ale ten v té době byl ještě malý kluk. Vždyť je to už tak dávno.“

„Ano, já vím. Mám veliké štěstí, že si toho tolik pamatujete. Máte obdivuhodnou paměť.“

Depleach se zatvářil potěšeně a pronesl o poznání tišším hlasem:

„No, víte, člověk si nejdůležitější případy pamatuje. Zvlášť jedná-li se o nejvyšší trest. A samozřejmě případ Craleové vzbudil velkou pozornost tisku. Noviny hodně zajímal sex a tyhle věci. Dívka, která byla do kauzy zapletena, byla velice nápadná. Považoval jsem ji tehdy za pěkně cynickou.“

„Promiňte mi, že jsem tak neodbytný,“ omlouval se Poirot, „ale musím se znovu zeptat, jestli jste neměl nejmenší pochyby o vině Caroline Craleové?“

Depleach pokrčil rameny.

„Upřímně řečeno – mezi námi dvěma – myslím, že o tom nemůže být příliš mnoho pochyb. Ale ano, udělala to.“

„Jaké proti ní byly vzneseny důkazy?“

„Skutečně velice zdrcující. Zaprvé měla motiv. Ona a Crale spolu léta žili jako kočka a pes – nikdy nekončící hádky. On měl neustále pletky s nějakými ženskými. Nemohl si pomoct. Byl už zkrátka takový. Ona to celkem dobře snášela. Omlouvala ho, že je to jeho povaha – a ten chlap byl skutečně prvotřídní malíř, víte. Jeho dílo šlo cenově obrovsky nahoru – opravdu enormně. Mně osobně tenhle malířský styl nesedí – ošklivé, zneklidňující obrazy, ale jsou dobré – o tom není pochyb.

Ale jak říkám, čas od času se vyskytly problémy se ženami. Paní Craleová nepatřila k putičkám, které tiše trpí. Odehrávaly se divoké hádky. Ale on se k ní pokaždé nakonec vrátil. Jeho aférky ho brzy omrzely. Ale ta poslední, to bylo něco úplně jiného. Byla to dívka, no víte – ještě dost mladá. Bylo jí teprve dvacet.

Jmenovala se Elsa Greerová. Jediná dcera nějakého továrníka z Yorkshiru. Měla peníze a odhodlání a věděla, co chce. To, co chtěla, byl Amyas Crale. Přiměla ho, aby ji maloval – on nemaloval obvyklé společenské portréty jako ‚Bleďounká paní Napudrovaná v saténu a s perlami‘, ale maloval postavy. Nevím, jestli by většina žen stála o to, aby je namaloval – vůbec je nešetřil! Ale to Greerovic děvče maloval a skončilo to tak, že se do ní bezhlavě zamiloval. Táhlo mu na čtyřicítku, víte, a už byl hezkou řádku let ženatý. Byl přesně tak zralý ze sebe udělat šaška kvůli nějaké nedospělé kozičce. A takovou holčinou byla Elsa Greerová. Úplně se do ní zbláznil a usmyslel si, že se rozvede se svou ženou a ožení se s Elsou.

To si Caroline Craleová nenechala líbit. Vyhrožovala mu. Zaslechli ji dva lidé, když říkala, že jestli se té dívky nevzdá, tak že ho zabije. A myslela to vážně! Den předtím, než se to stalo, se stavili na čaj u jednoho souseda. Byl to takový amatérský bylinkář, co podomácku vyráběl i léky. Mezi jeho speciálními lektvary byl jeden s koniinem – extrakt z bolehlavu. Mluvilo se tam o něm a o jeho smrtelných účincích.

Následujícího dne si ten muž všiml, že polovina obsahu lahvičky zmizela. Vyvolal kvůli tomu rozruch. Téměř prázdnou lahvičku s tím koniinem našli v pokoji paní Craleové uschovanou na dně jedné zásuvky.“

Hercule Poirot se zavrtěl nevolí.

„Mohl ji tam dát někdo jiný,“ podotkl.

„Ano! Jenže ona se policii přiznala, že ji vzala. Samozřejmě že to bylo velice neuvážené, ale v tu dobu ještě neměla právníka, který by jí radil. Když se jí na to zeptali, přiznala otevřeně, že ji vzala.“

„A jaký pro to měla důvod?“

„Vymyslela si, že ji vzala s myšlenkou, že spáchá sebevraždu. Nedokázala vysvětlit, jak se stalo, že je lahvička prázdná – ani to, že na ní byly pouze její otisky prstů. To ji hodně poškodilo. Víte, tvrdila, že Amyas Crale spáchal sebevraždu. Kdyby ale on použil koniin z lahvičky, kterou si schovala v pokoji, jeho otisky by byly na lahvičce spolu s jejími.“

„Jed mu byl podán v pivu, že ano?“

„Ano. Vyndala láhev z ledničky a sama mu ji odnesla dolů na zahradu, kde maloval. Nalila mu pivo do sklenice a podala mu ji a sledovala ho, jak pije. Všichni odešli nahoru do domu k obědu a nechali ho tam – často se stalo, že nešel domů, když se podávalo jídlo. Potom ho tam ona spolu s vychovatelkou našly mrtvého. Podle její verze pivo, které mu dala ona, bylo v pořádku. Přišli jsme s teorií, že se tím vším začal najednou tolik trápit a vyčítat si to, že si dal ten jed do piva sám. Absolutní nesmysl – takový typ mužského to nebyl! A otisky prstů jako důkaz ji usvědčovaly nejvíc.“

„Našli na láhvi její otisky?“

„Ne, nenašli – našli jen jeho – a byly podvržené. Víte, byla u mrtvého sama, zatímco vychovatelka šla do domu zavolat doktora. Nejspíš musela otřít láhev i skleničku a pak na ně otisknout jeho prsty. Víte, chtěla předstírat, že se nikdy těch věcí ani nedotkla. Ale neprošlo to. Starý Rudolph, který zastupoval obžalobu, se tomu pořádně vysmál. Prokázal zcela jednoznačně, když to předvedl před soudem, že žádný muž nedokáže držet láhev v prstech takovým způsobem! Samozřejmě jsme udělali, co bylo v našich silách, abychom dokázali, že může – že když Crale umíral, ruce se mu celé zkroutily –, ale upřímně řečeno, naše důkazy nebyly příliš přesvědčivé.“

Hercule Poirot poznamenal:

„Ten koniin musel někdo dát do té láhve dřív, než s ní odešla dolů na zahradu.“

„Žádný koniin v láhvi nebyl. Pouze ve skleničce,“ oponoval sir Depleach.

Vzápětí se odmlčel – jeho velký hezký obličej se náhle proměnil a prudce otočil hlavu k detektivovi: „Poslyšte, Poirote,“ zvýšil hlas, „povězte mi, čeho se snažíte dosáhnout?“

„Jestliže Caroline Craleová byla nevinná,“ nenechal se Poirot vyvést z klidu, „jak se dostal koniin do piva? Obhajoba v té době tvrdila, že si ho tam Amyas Crale dal sám. Vy mi ale říkáte, že to bylo nanejvýš nepravděpodobné – a musím říct, že v tom s vámi souhlasím. Nebyl to ten typ člověka. Tudíž, jestliže to neudělala Caroline Craleová, udělal to někdo jiný.“

„Zatraceně, člověče,“ pronesl Depleach a div že při tom neprskal, „zbytečně se namáháte. Všechno je to už hodně dávno a odvál to čas. Samozřejmě že to udělala. Byl byste to snadno poznal, kdybyste ji v té době viděl. Měla to napsané na čele! Dokonce se mi zdálo, že rozsudek pro ni znamenal úlevu. Nebála se. Nebyla vůbec nervózní. Jen chtěla přečkat soudní líčení a mít to za sebou. Opravdu to byla velice statečná ženská…“

„A přesto,“ připomněl Hercule Poirot, „když zemřela, zůstal po ní dopis, který měl být předán její dceři, a v něm slavnostně přísahá, že je nevinná.“

„Nedivím se, že to udělala,“ konstatoval sir Montague Depleach. „Vy i já bychom udělali na jejím místě totéž.“

„Její dcera říká, že taková nebyla.“

„Dcera říká – pche! Co ona o tom ví? Můj milý Poirote, ta dcera byla v době procesu malé děcko. Kolik jí bylo – čtyři – pět? Změnili jí jméno a poslali ji pryč z Anglie někam za příbuznými. Co ona může vědět nebo si pamatovat?“

„Děti někdy vědí velice dobře, co v lidech je.“

„Možná ano. Ale v tomhle případě to neplatí. Ta dívka přirozeně chce věřit, že to její matka nespáchala. Ať si tomu věří. To nikomu neublíží.“

„Bohužel ale vyžaduje, aby se to prokázalo.“

„Prokázalo, že Caroline Craleová svého manžela nezabila?“

„Ano.“

„To se,“ konstatoval Depleach, „jí prokázat nepodaří.“

„Myslíte, že ne?“

Věhlasný královský soudní rada se zamyšleně zadíval na svého společníka.

„Vždycky jsem vás, Poirote, považoval za čestného člověka. Co to provádíte? Snažíte se vydělat si peníze tím, že zneužijete dívčiny přirozené city?“

„Vy tu dívku neznáte. Je to neobyčejné děvče. Silná osobnost.“

„Ale ano, dokážu si představit, že dcera Amyase a Caroline Craleových by taková mohla být. Co vlastně chce?“

„Chce pravdu.“

„Hm – bojím se, že zjistí, že pravda je nestravitelná. Mám-li být upřímný, Poirote, mám za to, že neexistuje žádná pochybnost. Ona ho zabila.“

„Jistě mi prominete, příteli, ale o tom se musím přesvědčit sám.“

„Nevím, co víc v tom můžete udělat. Můžete si přečíst líčení soudního procesu v novinách. Korunu zastupoval Humphrey Rudolph. Už zemřel – počkejte, koho měl za mladšího společníka? Mladého Fogga, myslím. Ano, Fogga. S ním si můžete popovídat. Pak tu jsou ještě lidi, kteří tam v té době byli. Asi se jim nebude moc líbit, když se do toho začnete plést a ve všem se hrabat, ale předpokládám, že z nich dostanete, co chcete. Jste po čertech přesvědčivý.“

„Ano, lidé, kteří u toho byli. To je velice důležité. Pamatujete se snad, kdo tam byl?“

„Počkejte – už je to dávno. Bylo tam pouze pět lidí, kterých se to tak říkajíc skutečně týkalo – nepočítám v to služebnictvo – párek věrných starých lidiček, vyděšeně se tvářících tvorů – ti o tom nevěděli vůbec nic. Ty nemohl podezřívat nikdo.“

„Je v tom pět lidí, říkáte. Povězte mi o nich něco.“

„Tak, byl tam Philip Blake. To byl Craleův největší kamarád – znal ho celý život. V tu dobu v domě přebýval. Ten je naživu. Vídám ho sem tam na golfu. Bydlí na St George’s Hill. Je to burzovní makléř. Spekuluje na burze a vychází mu to. Úspěšný muž, trochu ztloustl.“

„Ano. A kdo další?“

„Potom tam byl Blakeův starší bratr. Žije na venkovském sídle – takový ten chlapík, co nevytáhne paty z domu.“

Poirotovi vyvstala v hlavně říkanka. Potlačil ji. Nesmí pokaždé myslet na dětské říkanky. V poslední době se mu zdálo, že je jimi posedlý. Přesto se té rýmovačky nemohl zbavit.

První z pěti prasátek se na trh směle vydalo… A to druhé prasátko zase doma zůstalo…

„Takže se držel doma – je to tak?“ zamumlal.

„To je ten člověk, o kterém jsem vám říkal – co si pohrával s medikamenty – a s bylinkami – tak trochu chemik. Bylo to něco jako jeho koníček. Jak on se jen jmenoval? Takové jméno jako z románu – už to mám. Meredith. Meredith Blake. Jestli je naživu, nebo ne, to nevím.“

„A kdo další?“

„Další? Další byla ta dívka, kvůli které k tomu všemu došlo, příčina všech problémů. Elsa Greerová.“

„Třetí malé prasátko mělo všeho dost a dosti,“ zamumlal Poirot.

Depleach se na něj překvapeně zadíval.

„Nouzí jistě netrpěla,“ prohlásil. „Dost bezohledná a s ostrými lokty. Od té doby už stihla mít tři manžely. Chodí k rozvodovému soudu, jakoby se nechumelilo. A pokaždé když vymění manžílka, je na tom líp. Teď zrovna je lady Dittishamová. Otevřte kterýkoli Tatler a zcela určitě ji tam najdete.“

„A ti další dva?“

„Byla tam vychovatelka. Její jméno si nepamatuju. Milá, schopná ženská. Thompsonová – Jonesová – tak nějak. Nakonec tam bylo to dítě. Nevlastní sestra Caroline Craleové. Muselo jí být něco okolo patnácti. Vydobyla si už docela slušné jméno. Vykopává na expedicích kdeco a hrabe se v minulosti, až kam se dá. Warrenová – tak se jmenuje. Angela Warrenová. V dnešní době dost zneklidňující mladá žena. Onehdy jsem se s ní setkal.“

„Takže to není prasátko, co se nakřičí až k zlosti?“

Sir Montague se na Poirota dost divně podíval a suše odpověděl:

„Má ve svém životě kvůli čemu plakat. Je poznamenaná, víte. Na jedné straně obličeje má ošklivou jizvu. Ona – no, řekl bych, že o tom uslyšíte všechno.“

Poirot vstal.

„Děkuji vám,“ prohlásil. „Byl jste velice laskavý. Jestliže paní Craleová svého manžela nezabila –“

Depleach mu skočil do řeči:

„Ale ona ho zabila, člověče, udělala to. Dejte na má slova.“

Poirot pokračoval, aniž si v nejmenším všímal přerušení:

„Pak se zdá logické, že to musel udělat jeden z těch pěti lidí.“

„Jeden z nich by to byl mohl udělat, předpokládám,“ přiznal Depleach pochybovačně. „Ale nevidím důvod, proč by to kterýkoli z nich měl udělat. Vůbec žádný důvod! Vlastně jsem si naprosto jistý, že to žádný z nich neudělal. Vyžeňte si toho brouka z hlavy, člověče zlatá!“

Avšak Hercule Poirot se pouze usmál a zavrtěl hlavou.

DRUHÁ KAPITOLA

Zástupce obžaloby

„Byla vinna až po konečky prstů,“ prohlásil pan Quentin Fogg stroze.

Hercule Poirot se zadumaně zadíval na právníkovu úzkou tvář.

Quentin Fogg se velice lišil od sira Montaguea Depleache, z něhož vyzařovala síla a jistý uhrančivý magnetismus autoritativní a poněkud zastrašující osobnosti. Zástupce obhajoby však dosahoval svého pomocí náhlé a dramatické proměny chování. Dokázal být okouzlující, slušný a zdvořilý – a v okamžiku se takřka magicky proměnil: rty v úsměvu obnažily vyceněné zuby – byl připraven z vás vysát krev.

Quentin Fogg byl hubený, bledý, pozoruhodně postrádající to, co se nazývá osobností. Otázky pokládal tichým hlasem bez náznaku emocí – zato v nich neustával. Jestliže byl Depleach podoben rapíru, Fogg připomínal nebozez. A vrtal neúnavně. Nikdy se nevypracoval k všeobecné proslulosti, avšak byl znám jako prvotřídní právník. Své případy obvykle vyhrával.

Hercule Poirot si jej zamyšleně prohlížel.

„Takže,“ pronesl po chvilce, „tak vám to připadalo?“

Fogg přikývl a řekl:

„Musel byste ji vidět v soudní síni. Starý Humpie Rudolph – víte, to on vedl obžalobu – ji zkrátka rozsekal na kaši. Doslova na kaši.“

Pak na chvilku zmlkl a řekl nečekaně:

„Víte, když se to tak vezme – všeho moc škodí.“

„Nejsem si jistý,“ přiznal Poirot, „že vám zcela rozumím.“

Fogg svraštil nepříliš výrazná obočí, jemnou rukou si přejel horní ret a prohlásil:

„Jak bych to jenom vyjádřil? Je to velmi anglický přístup. Nejlépe to popisuje úsloví ‚střílet na sedící kachnu‘. Stačí vám takové vysvětlení?“

„Jak říkáte,“ pospíšil si s odpovědí Poirot, „je to velmi anglický přístup, ale myslím, že vás chápu. Jak u hlavního trestního tribunálu, tak na hřištích v Etonu, nebo v loveckém revíru – Angličané neradi vidí, když oběť nemá šanci.“

„Přesně tak to je. Popravdě řečeno v tom případě obviněná šanci neměla. Humpie Rudolph si s ní dělal, co se mu zachtělo. Začalo to už při výslechu, kterému ji podrobil Depleach. Víte, stála tam poddajná jako děvčátko na nějakém večírku a odpovídala na Depleachovy otázky, jak se to nazpaměť naučila. Úplně poslušně, slovo od slova – a také naprosto nepřesvědčivě! Bylo jí řečeno, co má říkat, a tak to řekla. To nebyla Depleachova chyba. Ten starý šarlatán se zhostil své role dokonale – ale žádný výstup, který vyžaduje dva herce, nedokáže zahrát jen jeden. Vůbec ho nepodpořila. Na porotu to nemohlo zapůsobit hůř. Pak povstal starý Humpie. Předpokládám, že jste ho někdy viděl? Je ho velká škoda. Vždycky si podkasal talár, postavil se a zhoupl se na chodidlech dozadu – a potom – to začalo!

Jak už jsem říkal, nadělal z ní řezanku! Nasměroval ji tam či onam – a ona pokaždé padla do pasti. Přiměl ji připustit absurdnost jejích vlastních prohlášení, přinutil ji, aby si protiřečila a zaplétala se čím dál tím víc. Pak řeč zakončil podle svých zvyklostí. Velmi působivě a velice přesvědčivě: ‚Podle mého názoru, paní Craleová, vaše tvrzení, že jste odcizila koniin proto, abyste spáchala sebevraždu, je jedna velká lež. Tvrdím, že jste ho vzala proto, abyste ho podala manželovi, který se vás chystal opustit kvůli jiné ženě, a že jste mu jed podala s rozmyslem.‘ Paní Craleová se na Humpieho podívala – bylo to půvabné stvoření – měla šarm a jemnost – a prohlásila: ‚Ach ne – ne, to jsem neudělala.‘ Nic otřepanějšího ani říct nemohla – vyznělo to hrozně nepřesvědčivě. Pozoroval jsem starého Depleache, jak se kroutí na židli. Uvědomoval si, že to je konec.“

Fogg se na minutku odmlčel a pak pokračoval:

„A přesto – kdo ví. Svým způsobem to byla nejchytřejší věc, kterou mohla udělat! Odvolávala se tím na ušlechtilost – na zvláštní rytířskost, která je úzce spojená s loveckými sporty, kvůli kterým nás většina cizinců považuje za hrozné pokrytce! Porota měla pocit – a mysleli si to všichni v soudní síni –, že obžalovaná nedostala šanci. Ani nedokázala sama za sebe bojovat. Bezesporu se ani nemohla postavit na odpor slavnému, velkému a chytrému monstru, jakým byl starý Humpie. To její nevýrazné a nepřesvědčivé ‚Ach ne – ne, to jsem neudělala‘ znělo dojemně – naprosto dojemně. Byla poražena!

Ano, svým způsobem to byla nejlepší věc, kterou mohla udělat. Porota se vzdálila pouze na něco přes půl hodiny. Jejich verdikt zněl: Vinna s doporučením vynést mírnější trest.

Svým způsobem jsem ji obdivoval, měla totiž kuráž. Depleach jí během křížového výslechu pokládal nepříjemné otázky, a ona si s nimi poradila dobře. Ale lidé od soudu jí nakloněni nebyli a soudce ji nesnášel. Tenkrát to soudil starý Avis. Ten sám nebyl v mládí vzorem vší ctnosti, jenže jakmile má na sobě talár a předsedá soudu, hrozně si na morálku potrpí. Nakonec shrnul důkazy svědčící proti Caroline Craleové, jak nejmírněji mohl. Nemohl sice pominout fakta, ale vyslovil jasné narážky o vyprovokování a tak.“

Hercule Poirot využil odmlky k otázce:

„Ale nepodpořil teorii obhajoby o sebevraždě, viďte?“

Fogg zakroutil hlavou.