Přeložil Robert Čapek

TO BLEED A CRYSTAL BLOOM

Copyright © 2021 by Sarah A. Parker

All Rights Reserved

Copyright © 2025 for the Czech translation by Robert Čapek

Copyright © 2025 for Cover by A.T. Cover Designs

Copyright © 2025 for the Czech edition by Euromedia Group a.s.

ISBN 978-80-284-0739-1

Obsah

SLOVNÍČEK

PROLOG Rhordyn

KAPITOLA 1 Orlaith

KAPITOLA 2 Orlaith

KAPITOLA 3 Orlaith

KAPITOLA 4 Orlaith

KAPITOLA 5 Orlaith

KAPITOLA 6 Orlaith

KAPITOLA 7 Orlaith

KAPITOLA 8 Orlaith

KAPITOLA 9 Kai

KAPITOLA 10 Orlaith

KAPITOLA 11 Orlaith

KAPITOLA 12 Rhordyn

KAPITOLA 13 Orlaith

KAPITOLA 14 Orlaith

KAPITOLA 15 Orlaith

KAPITOLA 16 Orlaith

KAPITOLA 17 Orlaith

KAPITOLA 18 Orlaith

KAPITOLA 19 Orlaith

KAPITOLA 20 Orlaith

KAPITOLA 21 Orlaith

KAPITOLA 22 Orlaith

KAPITOLA 23 Orlaith

KAPITOLA 24 Orlaith

KAPITOLA 25 Kai

KAPITOLA 26 Orlaith

KAPITOLA 27 Rhordyn

KAPITOLA 28 Orlaith

KAPITOLA 29 Orlaith

KAPITOLA 30 Orlaith

KAPITOLA 31 Orlaith

KAPITOLA 32 Orlaith

KAPITOLA 33 Orlaith

KAPITOLA 34 Orlaith

KAPITOLA 35 Orlaith

KAPITOLA 36 Orlaith

KAPITOLA 37 Orlaith

KAPITOLA 38 Orlaith

KAPITOLA 39 Orlaith

KAPITOLA 40 Orlaith

KAPITOLA 41 Orlaith

KAPITOLA 42 Rhordyn

KAPITOLA 43 Orlaith

KAPITOLA 44 Orlaith

KAPITOLA 45 Orlaith

KAPITOLA 46 Orlaith

KAPITOLA 47 Orlaith

KAPITOLA 48 Orlaith

DĚKUJI

PODĚKOVÁNÍ

O AUTORCE

Pro všechny, kteří se bojí vykvést.

SLOVNÍČEK

Kamenný sloup – Orlaithina věž.

Nakousnutá zátoka – zátoka pod útesem, na němž stojí Černý hrad.

Bezpečná hranice – linie, kterou Orlaith nepřekročila od chvíle, kdy na Temný hrad přišla jako dítě. Obklopuje celé panství podél hranice lesa a překračuje záliv.

Bludiště – nepoužívaný labyrint chodeb uprostřed hradu, který slouží Orlaith k rychlejšímu přesunu. Chodby většinou nemají okna.

Výhonky – Skleník.

Temné zóny – místa, která ještě Orlaith nestihla prozkoumat.

Doupě – Rhordynovy soukromé komnaty.

Pevnost – velké naleštěné dveře, které hlídá Jasken. Jedna z Orlaithiných temných zón.

Prkno – strom, padlý přes jezero se selkiemi, který často slouží k Orlaithině výcviku.

Hřbety – obrovská knihovna.

Obětnice – malý prostor, kam Orlaith každý den ukládá svou oběť.

Šepot – temná, opuštěná chodba, kterou Orlaith proměnila v nástěnnou malbu.

Hrob – skladiště, kde Orlaith objevila Te Bruk o' Avalanste.

Kaluže – veřejné koupele/horké prameny.

Pekelná díra – místnost, kde Baze často cvičí Orlaith.

kaspun – vzácná cibulovina, která osvobozuje Orlaith od stavu, do něhož ji přivádějí noční můry a ostré zvuky.

exotril/exo – pašovaná droga, kterou Orlaith užívá každé ráno, aby se zbavila předávkování kaspunem, který užívá pro přivolání spánku.

konkláve – shromáždění všech Mistrů a Mistryň z celého světadílu.

tribunál – pravidelná shromáždění, při nichž dostávají občané každý měsíc příležitost k přednesení proseb Mistrům.

Fryst – severní oblast.

Rouste – východní oblast.

Bahari – jižní oblast.

Ocruth – západní oblast.

PROLOG Rhordyn

Nateklý měsíc zalévá Vatešramský les stříbřitou září a jeho stíny jsou jako ostré zářezy do osvětleného plátna.

Můj kůň se s ostrým oddychováním žene tryskem temnějšími kapsami černi, proplétá se mezi věkovitými stromy a uši má přitisknuté k hlavě. Každou chvíli vzdorně pohazuje hlavou.

Kradmo se ohlížím, abych se ujistil, že mě nikdo nepronásleduje.

Celých sedm let. Tak dlouho mi trvalo, než jsem se odvážil podniknout tuto cestu.

Odkládal jsem to tak dlouho, jak jsem jen dokázal.

Mezi stromy hvízdá vítr – ledový, severní vichr, který přináší ostré pachy a svírá mé ruce kolem otěží. Zdá se, jako by poslední dobou všechny věci ze severu přicházely s kletbou: vítr, jídlo z obchodních lodí, které připluly po proudu řeky Norse, dokonce i samotná voda, obkreslující tvar horského pohraničí, která vtéká do našich potoků.

Eyzar zpomaluje a pak se z vlastní vůle zastaví, odfrkne si a hrábne předním kopytem do země.

„Klid, chlapče,“ uklidňuji ho a hladím ho po silných, napjatých svalech na krku.

Les halí přikrývka smrtícího ticha a já se opatrně rozhlížím, naslouchám a pozoruji...

Ticho narušuje závan větru, který kvílí jako poraněné zvíře a dráždí mi chřípí palčivým pachem.

Vraštím čelo a prudce se nadechuji.

Smrt.

Planoucí smrt – a pach se blíží ze směru, kterým se nachází bezpečný dům.

Aravyn.

„Hyjé!“ zavrčím a kopnu ho patami do slabin.

Eyzar zařičí, vrhne se kupředu a každý krok jeho trysku se mi odráží hlavou s dunivou ozvěnou.

Je příliš pozdě.

Je příliš pozdě.

Je příliš pozdě.

„Rychleji!“

Stromy konečně řídnou a mezi nimi se objevují dvě rozježená úbočí, na nichž se rozkládají spálené trosky kdysi majestátního panství.

Eyzar se prudce zastavuje a vzepne se na zadních. Pevně přitahuji uzdu, aby se nevrhl zpátky tam, odkud jsme přijeli, rozhlížím se po zkázonosném výjevu před sebou a sleduji, jak se na něj snáší z oblohy popel.

Nebyl jsem dost rychlý...

Burácející výheň ze všech stran obklopuje budovu, která už v žáru ztratila tvar a proměnila se ve směs rozpadlých kamenných stěn, ohořelého kamení a planoucích dřevěných trámů, rozházených v troskách jako obří zápalky. V kapsách stínu se pohybují temní tvorové, a postupují k nehybným hromadám mrtvých těl, rozesetým ve volném prostoru kolem.

Na to, že tohle měla být bezpečná pevnost, je tu příliš mnoho mrtvých.

Někdo to posral. A doufám, že ten někdo je po smrti, nebo se bude divit.

Vzteklé kvílení střídá podivný, zvonivý zvuk, který se podobá nárazům čepelí mečů, a mně se v hrdle budí temné vrčení.

Seskakuji z Eyzara, přivážu ho za uzdu ke stromu, ozářenému plameny, a prohodím k němu pár tlumených slov. Pomalým krokem vyrážím k troskám, sevřu jílec meče, přehozeného v pochvě přes rameno, a tasím zbraň; jedovatě černá čepel skoro splývá s příšeřím.

Postupující stíny se stahují.

Překročím useknutou ruku, na níž chybějí tři prsty, z jejichž pahýlů odkapává ostře rudá krev; podobný pohled by mě neměl uklidňovat... ale daří se mu to.

Ta ruka totiž není její.

Jejich.

Kráčím dál, zvedám nohy přes další a další utrhané údy a procházím kolem oddělených hlav, jejichž tvářím křiví rysy spálená, potrhaná pokožka. Ani ta ale nedokáže skrýt hluboké rýhy ve tvaru písmene V, vryté do některých čel.

Co tady dělají zasraní šuláci?

Tuto myšlenku pustím z hlavy, když u základny jednoho z balvanů zahlédnu ohořelou nohu...

V uších mi zařve krev a na chatrné, křehké cáry mého sebeovládání zaútočí divoký, drtivý vztek.

Nejenže z obnaženého masa prosakuje blyštivá tekutina, kterou až příliš dobře znám, ale ta končetina je malá.

Příliš malá.

Sedám si na paty, zavírám oči a zakousnu se do kloubů na ruce...

Příliš malá, u všech čertů.

Vztek sílí a roste a–

Země se zachvěje, znovu zazní pronikavé zaječení a za zbořenou hořící budovou zahlédnu pohyb.

Vražedné čubky.

Ještě pořád tu jsou.

Ještě pořád hodují.

Vzduch opět prořízne řezavé zakvílení, které přejde do zdivočelého vytí, jehož zvuk mi přejede po celé délce páteře jako rezavá čepel.

Vztekle cením zuby, napřímím se a protáhnu si krk.

Vykročím za zvukem, ale pak mou pozornost strhne rozechvělé zalapání po dechu u kořenů staré vrby; leží tam postava, pod jejíž hlavou se rozlévá proud dlouhých světlých vlasů...

Aravyn.

Přebíhám k ní, padám vedle ní na kolena a odkládám meč na zem. Opatrně ji převracím k sobě a srdce se mi sevře, když se dlaní dotknu teplého vlhka hluboké rány, která jí rozpárala břicho.

„Kurva.“

Pustím se do prohlídky zranění a jí se ze rtů dere zmučené zasténání.

Okraje rány už začínají šednout a hnisat a podivně zatuchle páchnou, z toho se mi svírá hrdlo...

Přijel. Jsem. Kurva. Pozdě.

Svírá křehkou ruku na těžkém zářivém drahokamu, který vždycky nosila na řetězu kolem krku. „V-vezmi si t-to,“ prosí mě a zaostří na mě pohled velkých, zářivých očí, které vypadají jako křišťály, uvězněné ve slunečních paprscích. Jsou úplně jiné než oči ostatních, kteří upírají prázdné pohledy na holou zem.

Ztěžka polknu, zasunu jí pramen vlasů za ucho, uvolním sponu a beru drahokam do dlaně. Stříbrný řetěz mi steče do dlaně a málem se spojí s odstínem její vzácné krve, která mi pokrývá pokožku.

„Pro nh-ni,“ zašeptá a sevře mi prsty kolem daru.

A zároveň mi svírá zasrané ztuhlé srdce.

Když jsem ji viděl naposledy, měla břicho plné a těhotné a já nedokážu sebrat odvahu, abych jí pověděl o malé utržené noze, kterou jsem zahlédl nedaleko odsud.

O smrtelném zranění.

O tom, že její partner Col nejspíš také leží tady v okolí.

Rozsekaný na kusy.

Záchvat ostrého kašle jí z rány vyvrhne další krev; pokládá ruku na jílec mého meče. „Prosím...“

„Mám v sedlové brašně lahvičku s jedem–“

„Ne,“ vydere se jí z hrdla. „Použij m-meč. Prosím.“

Na okamžik ztuhnu a její žádost mi dolehne na ramena jako těžký balvan.

Krátké přikývnutí mě v duchu řeže jako čepel nože. Zasunu náhrdelník do kapsy, zvednu zbraň a přikládám hrot na levou stranu její hrudi.

Podívám se jí do očí a za pevně sevřenými rty mi o svobodu bojují tisíce nevyřčených slov.

Žádné slovo ale nemůže zmírnit bolest, zabránit tělu v umírání nebo vrátit čas o půl dne, aby ještě pořád žila její rodina. Polykám je nevyslovená, aby mě drásala zevnitř a dodávala sílu jedovatému vzteku, který ve mně vře.

„S-slib mi t-to. Z-zachraň ji, Rhordyne. P-prosím.“

Už je dávno mrtvá.

„Slibuji ti to,“ odpovídám a upírám jí pohled do očí.

Lež ji konečně uklidní a uleví napětí kolem očí – za cenu bodnutí, které mi projede hrudí.

Jí jsem také kdysi slíbil bezpečné útočiště. A celá její rodina je mrtvá.

Na rtech se jí zavlní drobný úsměv a špínou ve spálené pokožce na tváři jí stéká průsvitná slza.

„U-udělej to.“

„Je mi líto...“

Všeho.

Otevře ústa, aby promluvila, ale odepírám jí příležitost, aby mě ujistila lží, kterou jsem si přečetl v jejích očích. Opřu se vší silou do jílce a jí ze rtů unikne poslední zalapání po dechu.

Doširoka otevřené oči náhle zatemní stín smrti a objeví se v nich klid, od kterého nedokážu odtrhnout pohled.

Chtěla mě uklidnit falešnými slovy, že je všechno v pořádku.

Nic není v pořádku.

Skloním hlavu a předstírám, že mi světlo hvězd nepropaluje díry do zad.

Ale je to tak.

Vždycky je to tak. A světlo hvězd mi vždycky bude ubližovat.

Nechávám vztek probublat na povrch, z rány vytáhnu meč a opřu se o zem, abych mohl vstát.

Pomalu. Hladce.

Bez bolesti.

Ani jedinkrát se neohlédnu, když vykročím k mohutným plamenům, které pohlcují zbytky doškové střechy, hromadu zčernalých cihel. Zastavím se pohledem v obrovské kalužině stínu...

Vrukové. Jsou tři – jejich oči vypadají jako černé kameny, jsou daleko větší než můj hřebec a pod hladkou šedou kožešinou se jim pohybují velké kapsy svalů.

Nejsou to psovité ani kočkovité šelmy, při svém stvoření se zastavili někde na půli cesty.

Jsou obrovští.

Silní.

Nemilosrdní.

Jako nekonečná zasraná morová rána.

Krátké čenichy pokrývají krvavě rudé skvrny, z dlouhých tesáků jim visí kusy masa. V těsném kruhu se plíží kolem zablácené kupole, která tvoří dokonalý půlkulatý tvar ve středu trosek.

Nakláním hlavu k rameni a nakrčím nos.

Jeden z nich se staví na zadní nohy, z tlap se vysouvají dlouhé ostré drápy. Přesune váhu na zadní a rozežene se po kupoli. Do vzduchu vystřelí snop jisker a při ostrém zvuku, který drápy vyvolávají, bych si nejraději rukama zakryl uši.

Vzduch prořízne další vzteklé vrčení a štěkání.

Největší ze tří tvorů otevírá tlamu, naráží do podivného předmětu a s bolestným řevem odskakuje.

Pozoruji chaotický, zdivočelý vztek...

A trojici cílů, které si mě nevšímají.

Svrhávám z ramen poslední zbytky pout vlastního vzteku, pročesávám kouř čepelí meče a kradu se k bestiím kroky, při nichž se sotva dotýkám nohama země. Když spadne z masivních ramen první hlava, ani nečekám, až tělo tvora dopadne na zem. Už odskakuji a otáčím se a druhý vruk zařve, když mu dlouhým tahem čepele otevírám břicho a jeho vnitřnosti se v oblaku kouře vysypou na ledovou zemi.

Rychlá, čistá smrt.

Škoda, že něco podobného oni nenabídli Aravyn.

Přivolávám k sobě pozornost alfa samce a cítím, jak do mě zabodává pohled. Vzduch mezi námi tuhne a já mírně zvedám bradu.

Netvor se s vyceněnými tesáky a s roztaženými drápy vrhá do útoku a celý prostor naplňuje jeho páchnoucí skřek. Ještě ani nemrkne a hlava už se mu válí na zemi; silný, svalnatý krk neodolal kovovému polibku, který mu zabil slabšího bratra.

Padá jako balvan a poslední fontány krve tryskají do hlíny z obnaženého masa krku, poháněné ochabujícím srdcem. Ostře vydechuji.

„Kurva.“

Nebylo to čisté zabití a cítím, jak ze mě páchne. Pochybuji, že se toho smradu někdy v životě zbavím. Svět ale není milosrdný, takže milosrdný nemohu být ani já.

Teď už ne.

Otřu čepel meče o plášť, uložím zbraň do pochvy na zádech a podívám se pozorně na kupoli, pokrytou kromě špíny i vrstvou vrucké krve.

Dřepnu si, abych si podivný předmět prohlédl pozorněji, otřu z povrchu vrstvu nečistot a vtom se mi pod dlaní zachvěje krystalová mřížka, která jako by vydávala vlastní světlo.

To, co pod ní vidím, mi mění srdce v kus kamene.

Pod odrazem zuřících plamenů a vlastní vyzáblé tváře vidím dívku, které nemůže být víc než dva roky a je oblečená v ohořelých cárech látky, znečištěné bahnem. Oči má zavřené, rukama si zakrývá uši a rty křiví v bezhlesém křiku.

Všimnu si tvaru ucha, vykukujícího ze změti špinavých vlasů, pokrytých nánosem sazí, a při pohledu na průsvitné trny, které se proplétají její ochranou, vytřeštím oči.

Aravyn měla další dítě.

Náhrdelník v kapse mi zničehonic ztěžkne a padám na kolena do hlíny.

Z-zachraň ji. P-prosím.

Přejíždím si rukou po obličeji.

Tato slova jsou stejně hladová jako má zvědavost. Tahle malá Aešliánka dokáže zpevnit svou záři a použít ji na vlastní obranu.

Něco takového je nemožné.

Je to děvče míšenka? Že by se Aravyn chtěla zahřát v cizí posteli?

Prohlížím si s vytřeštěnýma očima po okolí rozsetá mrtvá těla, abych si svou hypotézu potvrdil. Sledují mě jen stíny, které se stahují kolem jatek jako smyčka popravčího.

Irilaci. Jsou jich tu celé stovky. Někteří větší než vrukové, které jsem právě povraždil, většina nejméně poloviční velikosti.

Musel je sem přilákat pach prolité krve. Už je to nějaká doba, co jsem jich na jednom místě viděl tolik.

Pozorně sleduji všechny černé obrysy, které zahlédnu. I když jim nevidím do tváří, jejich pozornost se do mě zabodává a vůbec nepochybuji, že jen čekají, až plameny pohasnou, aby se mohli vrhnout na těla a hodovat.

Nesmí ji dostat.

Dřepnu si ke kupoli a klidně tady budu čekat celou věčnost, než svou neproniknutelnou bariéru odvolá. Sice tohle dítě vůbec neznám, ale trvalo celé roky, než její matka souhlasila s tím, že se přesune do téhle bezpečné pevnosti, a teď je mrtvá.

Tohle dítě si zaslouží lepší osud.

Aravyn si zasloužila lepší osud.

Polknu spalující pocit viny a čekám.

Uběhne několik hodin a já se snažím pohledem vyhýbat vrbě; nesnáším představu, že Aravyn nikdy nebude mít lepší náhrobní kámen. Nesnáším představu, že se její tělo stane potravou pro smečku hladových stínů v prvním okamžiku, kdy dostanou příležitost udeřit.

Oblohu už dávno vypaluje vycházející slunce, když se dívčina tvář vyhladí a řasy se poprvé pohnou.

Znehybním a čekám dál.

Doširoka otevřené oči se jí zalesknou tisíci plošek, jako by se na mě dívala z oblohy plné hvězd, které se jí zrodily v duši.

Brada se jí zachvěje.

Krystalová kupole začíná na několika místech zároveň povolovat a odkapávat do bláta a mě na patře zaškrábe pronikavý pach její úzkosti.

Nehýbe se – jen sedí na místě, schoulená do klubíčka, a zoufalýma očima mě pozoruje.

Studuje mě.

Mezi vzdálenými stromy zavyje vítr a slyším, jak jí drkotají zuby.

Pevně sevřu čelisti.

Jestli ji co nejrychleji do něčeho neobléknu, umrzne tady na kost, ale nechci ji z bahna vytrhnout. Potřebuji její důvěru.

Potřebuji její svolení.

„Slibuji ti, že ti neublížím,“ říkám co nejklidněji a nejtišeji. Nechci ji vylekat a nechci, aby se stáhla zpátky do kupole, kde bych jí nedokázal pomoci.

Zamrká... ještě jednou... a nakonec se pohne, z ramen a paží jí opadávají kousky bahna a popela, když pomalu vstává a dělá krok ke mně. Pak se jí podlomí kolena.

Chytnu ji dřív, než padne na zem, a i přes tlusté vrstvy kůže a vlny cítím, jak je prochladlá a křehká.

Přitáhnu ji k sobě a vstanu. „Budeš v bezpečí. Všechno dopadne dobře.“

Obrátím se k Eyzarovi a přehazuji jí přes záda plášť, abych ji chránil před řezavým větrem a pohledem na nekonečnou smrt kolem. Tím pohybem jí sklouzne z ramene velký kus bahna.

Zničehonic mi tuhne paže. Tuhne mi i krok.

Tuhne mi krev v zasraných žilách.

Odhalenou pokožku pokrývají podivné znaky, jako by se jí přes rameno táhly šlahouny přísavníku a zanechávaly za sebou inkoustově černé stopy...

Cítím, jak se mi celým tělem rozprostírá spalující temnota, když se mi v myšlenkách ozývají slova – slova, která do kamene před mnoha lety vytesaly ohavné ruce, nahánějící hrůzu.

Slova, která mi do žaludku dopadají jako kameny.

Z oblohy i půdy vykvete záře

A pokožku poskvrní cejch smrti...

Málem už se dotýkám mateřského znaménka na chvějící se pokožce dívčiny klíční kosti, ale strhnu ruku zpátky a ze rtů mi splyne kletba.

Slíbil jsem jí, že jí neublížím.

Lhal jsem.

Nic z toho předtím nedávalo smysl, ale teď už to dává smysl zkurveně velký.

Není divu, že se ji Aravyn snažila skrývat. Není divu, že sem dorazili zasraní šuláci. Není divu, že mě ten náhrdelník tolik tíží v kapse...

Přepočítala se, když ze mě vymámila tu přísahu. Veškerá její naděje byla marná, protože ji vložila do špatného člověka.

Dítě naklání hlavu a snaží se promluvit, ale ze rtů se ozve jen přerývaný dech.

Hrdlo mi svírá nutkání ke zvracení.

Dokázala se zachránit před útokem tří zdivočelých vruků, kteří celý její svět roztrhali na kusy – jen proto, aby se dostala do náruče ještě horšího nebezpečí.

V téhle smrti nebude ani stopa slávy. Ani stín cti. Jen krev vyděšeného dítěte na mých rukách.

Zadus ji ve spánku, nebo jí probodni srdce dýkou.

Zvedá ke mně oči a snaží se promluvit, ale hrdlo má příliš bolavé, než aby ze sebe vydala hlásku.

„Bude to v pořádku,“ zalžu, pokládám jí dlaň pod hlavu a přitahuji si ji k sobě těsněji. Tváří se mi znovu opře o hruď a je to úleva, která nebude trvat věčně.

Proveď to rychle.

Tisknu jí špičky prstů mezi žebra a cítím, jak rychle jí buší srdce. Oprátka stínů se stahuje, jako by irilaci vycítili, že jim k hostině chystám ještě teplé sousto.

Kurva.

Skláním hlavu a zabořím tvář do vlasů, ušpiněných sazemi. Do chřípí mi proniká vůně květin, která mě přitahuje; přitisknu nos právě do místa, kde má dívka pod vlasy čerstvou ránu.

Když ucítím na rtech vlhkost, prudce ucuknu, ale jazyk mi instinktivně vyjede z úst...

Příchuť její krve mě do mozku udeří jako kladivo.

Do srdce.

Do zasrané duše.

Podlamují se mi nohy, klesám na kolena a snažím se popadnout dech staženým, zmrzlým hrdlem. Každý sval v těle se mi zatíná, žíly si razí cestu k pokožce a celou svou bytostí se snažím zaujmout větší kus místa ve světě, který mi zničehonic připadá příliš těsný. Příliš krutý.

Příliš zkurveně nebezpečný.

Zakláním hlavu; pátrám pohledem propletenými provazci kouře po hvězdách a cením přitom zuby, jako bych se chtěl do těch odštěpků světla zakousnout, dokud jejich záři nepohltím.

„Vy parchanti...“

Zavyju a sevřu dítě pevněji.

Ne.

Vyškrábu se na nohy a dlouhými, rozhodnými kroky se vydám ke koni. Vyhoupnu se do sedla, uložím si dítě do klína a pobídnu Eyzara. Zbavuji se oprátky stínů a potrhaných zbytků sebeúcty jediným pohybem.

„Naserte si,“ zavrčím, když se pod příkrovem prastarých stromů konečně dostávám z dohledu hvězd.

Dítě dnes nezemře, ale ne z důvodu, který by někoho mohl napadnout.

Tenhle skutek je čiré sobectví.

KAPITOLA 1 Orlaith

19 let poté

Ostrý hrot jehly získává v plamenu svíčky červený odstín a žhne, jako by měl vlastní tep. Stahuji ruku, aby se kov na vzduchu ochladil.

Zatracená malá jehla.

Než vychladne, sedám si se zkříženýma nohama na pelest postele a přejíždím pohledem místnost – kloužu očima po zakřivených obsidiánových stěnách, v nichž jsou každých pár metrů proražena klenutá okna. Obrazy a obrázky mezi nimi jsou připevněny domácí směsí lepidla ke kameni, aby mu dodaly trochu barvy.

Mírně zakřivený oblouk stěny je vlastně jediná poddajná věc v celém prostoru, a já se prostě nehodlám ráno budit s výhledem na holé stěny bez jediné barevné skvrny. Takových věcí vidím dost při svých každodenních procházkách po hradě.

Všechen nábytek, který tu mám, byl vyroben přesně na míru – k velkému válci vnitřního schodiště se přimyká zakřivený prádelník, postel s nebesy s obloukově zahnutým čelem i skříňka s umyvadlem.

Podél celé čtvrtiny obvodu vnější zdi se táhne úzký stůl, na jehož desce leží hromádky sušených květin, pár hmoždířů s paličkami, mnoho maličkých sklenic s rozličnými drobnostmi... a kameny. Spousta černých kamenů různých tvarů a velikostí; mnoho jich je částečně nebo úplně pokryto barvami.

Nedokážu jen tak bez povšimnutí projít kolem hezkého kamene. V devíti případech z deseti si je uložím do váčku, vynáším nahoru do své místnosti ve věži a skláním se nad nimi se štětcem v ruce. Do zdi, obklopující vnitřní schodiště, je ještě vestavěno ohniště a dřevěné dveře – pokud člověk nepočítá s dramatickým skokem přes zábradlí balustrády na balkoně, je to jediný způsob, jak se dostat dovnitř nebo ven.

Před několika lety jsem dveře nabarvila na černo a následujících devět měsíců jsem na něm štětcem vytvářela bohatá souhvězdí, odrážející krásu noční oblohy. Je tam dokonce i půlměsíc, zahalený stínem.

Takhle se alespoň mám nač dívat, když je zatažená obloha plná temných mraků.

Přitisknu si hrot jehly k pokožce na prostředníčku levé ruky, dokud neucítím ostré bodnutí a na pokožce neuvidím kapku jasně červené krve.

Koutky rtů se mi zkřiví v úsměvu.

Pohled na vlastní krev by mi neměl poskytovat takový pocit uspokojení. Ale je to tak. Tahle krev – a celkově tenhle drobný skutek sebepoškozování – neexistuje kvůli mně.

Ta krev je pro něho.

Pro Rhordyna.

Položím jehlu na kameninový talířek na desce nočního stolku a ponořím špičku prstu do vody, sahající do poloviny křišťálového poháru. Tekutina se zbarví dorůžova a získává odstín zdravého květu na vrcholu jara.

Povzdechnu si a napadne mě, jestli se mu ta barva bude líbit. Nebude příliš růžová, nebo příliš červená? Nikdy si nestěžuje a nikdy o tom neřekne jediné slovo, a v tom spočívá celý problém.

V tom, že nevím.

Zamíchám pohybem zápěstí obsahem poháru, přejdu ke dveřím, kleknu si a ocitám se tváří v tvář menšímu uzavřenému otvoru, vyhloubenému do silného dřeva s masivními letokruhy, posetému ručně malovanými hvězdami.

Obětnice.

Takhle těmto dvířkům říkala kuchařka, když jsem byla ještě moc malá na to, abych přinášela vlastní oběť. Nikdy jsem to jméno nezapomněla.

Podle těchto malých dvířek měřím vlastní život – nejdřív jsem se musela natahovat, abych na ně vůbec dosáhla, pak jsem k nim přistupovala zpříma, a nakonec jsem se musela začít sklánět, abych je otevřela.

Rozkládá se za nimi prázdná dutina, sotva větší než samotný pohár. Stěny má pokryté rýhami a jsou vydlabané nahrubo, jako by je do mého světa přivedly vzteklé údery kladiva.

Stavím svou oběť na plošinu, která se tam nachází.

Jako vždycky tomu hloupému poháru závidím, že ho (pravděpodobně) sevře jeho ruka, zvedne si jej ke rtům a obsah vypije.

Získá tak tu pozornost, kterou bych si nade všechno přála získat pro sebe, takže si už dávno vysloužil mou nekonečnou nenávist.

Zavírám dvířka Obětnice, sedám si na podlahu, posunu se po ní ke stěně, objímám si rukama kolena, prohlížím si dvojici dveří a přemýšlím, jak neuvěřitelně se od sebe liší.

Jedny často nechávám zavřené a používám je jako bariéru, kterou čas od času stavím mezi sebe a zbytek světa. A přeji si, abych ty menší mohla nechat otevřené celou noc, abych se mohla podívat Rhordynovi do očí, až si přijde vyzvednout mou oběť.

Kdysi jsem to zkusila... zhruba před rokem.

Seděla jsem přesně na tomhle místě ještě chvíli po půlnoci, dokud jsem dokázala udržet otevřené oči. Přišel, až když jsem je ze své strany zavřela.

Právě v tom okamžiku mi dochází, že mám obrovský problém.

Ozvěna těžkých kroků, která se ozývá prostorem věže, se mísí s rytmem mého rozbušeného srdce.

Zavírám oči a počítám kroky, představuji si, jak stoupá po točitém schodišti, které se vine kolem centrálního pilíře věže, dosahuje sto čtyřicátého osmého schodu a zpomaluje; každý trochu ubere na tempu, než dorazí na horní odpočívadlo.

Představuji si, jak stojí na druhé straně dveří, vytahuje z kapsy klíč a s vážně sevřenými rty jej strká do zámku. Představuji si, jak mu v očích vyskočí jiskra radosti, když otevře dvířka a najde za nimi křišťálový pohár s mou láskyplnou obětinou.

Ráda si takovou malou lež dopřávám; v této vymyšlené realitě mě potřebuje stejně jako já potřebuji jeho. Je to něco, co mi pomáhá zkrotit pocit, který se mi probouzí v hrudi.

Dvířka se s dutým zvukem zavírají, já přiskočím ke dveřím, přikládám k nim ucho a poslouchám rytmus jeho kroků, když sestupuje po schodech dolů.

Až se ráno podívám do Obětnice, bude tam pohár stát prázdný, ale zároveň plný otázek, jež mě zaplaví, kdykoli jej z otvoru vyjmu.

K čemu to potřebuje? Na co mu to je? Opravdu se mu líbí ta... věc, kterou spolu máme?

Mně se totiž líbí.

Těším se na ni a ztrácím energii, když je po všem. Příliš často se oddávám představám, kdy ho sleduji, jak mě pije z křišťálového poháru a pohledy našich očí se ani na okamžik neoddělí.

V těchto představách přitom nejsme odděleni, jako bychom se za něco styděli.

Zvedám z postele hřeben a mířím kolem nočního stolku ke dvojitým dveřím na balkon. Když vystoupím do svěžího večerního vzduchu, pustím se do únavné práce s rozčesáváním svých dlouhých zacuchaných zlatohnědých vlasů.

Často předstírám, že chodím sledovat soumrak, ale pokaždé se dychtivě postavím na špičky a podívám se dolů přes balustrádu, abych pohledem pátrala po jakékoli stopě pohybu na pozemcích kolem hradu. Hřeben je jen užitečná pomůcka, díky níž zaměstnám ruce.

I když bydlím ve věži tak vysoké, že ji občas obklopují mraky, pokaždé se mi sevře srdce, když pozoruji, jak Rhordyn projde velkou bránou hradu a dlouhými, odhodlanými kroky odchází přes pole k lesu, obklopujícímu pozemky.

Nikdy se neohlédne. Nikdy se na mě nepodívá.

Prostě kráčí podél hranice a vždycky ho nakonec mým očím skryje tmavozelená šmouha šalvěje, mechu a křovisek, která se s výjimkou jihu táhne na všechny strany kam až oko dohlédne.

Pokaždé je to stejná jednotvárná rutina, od které se nedokážu odtrhnout.

Slunce mizí za obzorem, poslední stopa jeho záře zmizí. Za lem sukně mě zatahá závan chladného slaného větru, který mi vyvolá husí kůži a rozdrkotá zuby.

Rozdělím si vlasy na tři prameny a začnu splétat cop. Ve chvíli, kdy jej mám hotový, se už poslední stopy světla dávno rozplynuly v inkoustové temnotě okolní krajiny a já skoro necítím prochladlé špičky prstů.

Nevrátil se.

Nohy mám s každým krokem pokaždé těžší a těžší.

Potlačím zívnutí, natáhnu se k nočnímu stolku a projedu prsty mezi hrdly mnoha lahviček, uzavřených zátkami. Jednu zvednu a nakloním ji, zamračím se na hladinu řídké, indigově zbarvené tekutiny, která se uvnitř pohne...

Přísahám, že tam toho bylo víc.

Rozmrzele vrátím lahvičku zpátky na tác, z něhož jsem ji zvedla, sfouknu svíčku a vlezu do postele.

Chvíli ležím, nervózně si okusuji spodní ret, pak zakleju, přitáhnu si tlustou přikrývku ke krku a obrátím se obličejem k severním oknům.

Obloha za nimi je jako sametová duchna, posetá hvězdami, které na mě poprvé v tomto týdnu zase pomrkávají. Z měsíce se line našedlá záře, vlévá se okny dovnitř a svítí přímo na řady lahviček, které mi stojí v dosahu.

Díky tomu je jasně vidět, že všechny kromě jediné jsou prázdné.

Sevřu čelisti a tělem mi proběhne zachvění – tohle nevyvolal chlad časného jara, ale bouře, která se mi ve spalujících vlnách honí tělem.

Vůbec poprvé za celé měsíce jsem si šla lehnout střízlivá.

Oči mají vytřeštěné, hledí bez jediného mrknutí a jejich ústa zejí doširoka otevřená, jako by se jim rozpadala těla, přestože přes rty proudí vzduch. Všem scházejí kusy těl, a ty kusy, které ještě zůstávají, jsou příliš nehybné.

Příliš tiché.

Zůstávají jen monstra.

Něco mi schází. Něco důležitého. Cítím to v hrudi; je to jako prázdnota, která mě na první pohled tíží.

Vší silou svírám víčka, abych neviděla plameny, svět, který se hroutí, a abych se pokusila dát věci dohromady.

Ostrý zvuk, který se podobá škrábání nehtů na kamenné tabuli, mi málem roztrhne hlavu. Slyším jej znovu a zase a svírají se mi z něj vnitřnosti.

Mám hrdlo rozdrásané od křiku.

Z nosu mi teče krev a zaťatými pěstmi se buším do uší, div si nerozbiju lebku.

Okolní zkáza postupně mizí a rozplývá se v ostrém větru, až stojím na útesu a upírám pohled do šeré propasti. Rozprostírá se kolem mě hluboké ticho, mám z něho ale stejnou hrůzu jako z ostrého ječení, které mě trhalo na kusy. Z nosu už mi krev neteče...

Řine se mi z nosu proudem.

Zapotácím se na nerovném okraji propasti–

Kymácím se jako hadrová panenka a v hrdle mě štípe každý nádech, když s těžkou kovovou příchutí na jazyku otevírám oči. Cítím, jak mi ramena svírají silné paže, ale ani ty nedokáží zastavit třes.

Jen pokožka, pokrytá lepkavým potem, brání mým kostem, aby se v hrůze rozsypaly po celé posteli.

Rozcuchané hnízdo kaštanově hnědých vlasů napůl zakrývá divoké a povědomé hnědé očí, které se v mihotavém světle svíčky lesknou. Baze mi něco říká a rty se mu pohybují ve stejném rytmu jako ohryzek, ale přes řev v hlavě neslyším ani slovo.

Uvědomuji si, že mu zarývám nehty do holých ramen, odtrhnu ruce, zakryju si obličej a zaječím. Ten zvuk se velmi rychle promění ve vzlyknutí a nakonec v chraptivé sténání, zatímco on opakuje stále stejná slova.

Jsi v pořádku. Jsi v pořádku. Jsi v pořádku.

Nejsem.

Připadá mi, že se můj mozek proměnil v kouli rozžhavené syčící lávy, která brzy vybuchne.

Nedokážu tomu uniknout.

Držím si pěsti na spáncích a co nejpevněji sevřu víčka, abych se odřízla od světa, který se divoce kymácí...

Vzduchem se rozlije sírový pach; bleskově otevírám oči.

Kaspun.

S pootevřenými rty se předkláním a netoužím po ničem jiném, než aby mi chladivá tekutina spláchla vnitřnosti.

Baze se mračí, bere mě za bradu a zaklání mi hlavu. Na jazyku cítím několik kapek a polknu.

Žaludek se mi obrací naruby.

Na tuhle chuť si nedokážu zvyknout – i bez ohledu na to, kolikrát už jsem tenhle odporný jed polkla. Přesto po něm každou noc sahám, jako by šlo o jedinou věc, která mě dokáže ukotvit na tomto světě.

Hrdlem se mi rozlévá pocit znecitlivění, který mi ochlazuje rozžhavený mozek a zastavuje vířící myšlenky. Zasténám a otevírám ústa i přesto, že už mi Baze nesvírá prsty bradu.

„Orlaith...“

Vytrhnu mu lahvičku z ruky a naliju si na jazyk ještě doušek. Do žaludku mi sevřeným hrdlem sjíždí další vlna odporného lektvaru, trhnu sebou a nedokážu nevnímat Bazův ledový hlas.

S přimhouřenýma očima mi lahvičku s kaspunem vytrhne.

„Co?“ zachraptím a svezu se zpátky do postele. Převalím se na bok a schoulím se do klubíčka, dokud neustoupí poslední zbytky tlaku.

„Sama víš co,“ odsekne a pak si přičichne k hrdlu lahvičky. Tvář se mu zkřiví odporem a odfrkne si tak, že se málem pobaveně usměju. „Co jsi tam u všech pekel namíchala? Dřív to takhle nesmrdělo.“

Odhrnu si zpocené vlasy z obličeje a odpočítávám na prstech: „Zázvorku, šišlák, dráždivec a psinkovku – ta tomu přidává sírový pach.“

Zaklání hlavu a zavírá rozslzené oči. „Neroste náhodou psinkovka na koňském trusu?“

Naneštěstí ano.

„Pomáhá mi proti bolesti hlavy,“ cedím přes drkotající zuby a čechrám si polštář, abych do něj mohla zabořit hlavu tak, jak to mám ráda.

„Raději nechci vědět nic dalšího,“ zabručí a přitáhne mi silnou přikrývku kolem ramen. „Myslel jsem, že už ses těch nočních můr zbavila? V takovém stavu tě nepamatuji nejmíň měsíc.“

Zavrtím hlavou.

Právě jsem zjistila, jak do sebe nacpat dostatečné množství svinstva, abych dokázala zamaskovat vlastní bolest; také jak namíchat do kaspunu všechno, co dokážu najít, abych zvýraznila jeho účinek; a vypít toho všeho před spaním celou lahvičku místo malého doušku, když se člověk probudí rozbitý.

Ne že bych tohle všechno chtěla Bazemu vyprávět.

Kaspun se nemá užívat jako preventivní prostředek, ale když si člověk nevšímá kocoviny, funguje.

Baze rozhodně vráží zátku do hrdla lahvičky a prudce ji staví na místo na stolku. Špičkami prstů se stále dotýká korku a na několik okamžiků se rozhostí naprosté ticho, rušené jen drkotáním mých zubů. Propocená noční košile mě mrazí na těle, ze kterého bleskově mizí horečka.

„Chceš o tom mluvit?“

„Ne.“

Ovšem jistá část mého já by mu ráda pověděla, že mi pomalu, ale jistě docházejí zásoby. Nebo jak se bojím nevyhnutelného hovoru s Rhordynem; budu mu muset říct, že potřebuji dovézt víc kaspunu, na což mi odpoví, že mi před čtyřmi měsíci dal zásobu na dobré tři roky, a pak se rozhostí trapné ticho.

Baze si odkašle a promne si oči klouby prstů, aby se zbavil ospalosti.

„No dobře... takže když teď vím, že neumíráš, můžu pomalu vy–“

Ruka mi bleskově vystřelí a popadne ho za předloktí tak rychle, že se mu krátké obočí zdvihne do dokonalých oblouků. Mlčky se dívá mé prsty na vlastní ruce.

„Zůstaň,“ zaprosím slabě, zvedá užaslý pohled a dívá se mi do tváře.

„Laith...“

„Nejsem tak paličatá, abych neuměla prosit.“ Schválně otevírám oči dokořán a snažím se využít faktu, že mě ještě pořád nejspíš vnímá jako dítě a ne jako ženu, která by neměla potřebovat pomoc se zaháněním nočních můr. „Prosím.“

Podle toho, jak se dívá na mou postel, se bojí, že ho spolkne zaživa.

Pak se mu na tváři objeví rozhodný výraz; s těžkým povzdechem udělá pár pomalých kroků k otevřenému ohništi. Černé kalhoty na spaní mu visí ze stehen, když se přikrade ke zdroji tepla jako panter.

Když se Baze pohybuje, působí jako rychlá voda, a platí to i ve chvíli, kdy rozfoukává pohaslé uhlíky. Připadá mi, že mu jeho tělo poskytuje neuvěřitelné pohodlí...

Také bych se tak chtěla někdy cítit.

Oheň se se zahučením probouzí k životu. Baze naloží dřevo a vrátí se na druhou stranu postele. Vyleze ke mně, podloží si záda několika polštáři, opře se o horní čelo lůžka a vytahuje z kapsy stříbrnou lahvičku.

„Co je to?“

„Whiskey. Domácí.“ Odšroubuje zátku. „Má chuť jako koňské chcanky.“

Určitě to nemůže být horší než svinstvo, které jsem do sebe nalila.

„Můžu z-zkusit?“

Zvedá obočí, chvilku si mě prohlíží a pak posune ruku s lahvičkou ke mně. „Jenom doušek – a jen proto, že tě to zahřeje.“

Posadím se a vezmu si od něho lahvičku. „Tolik podmínek. Myslíš si, že mi to bude chutnat a začnu si pálit vlastní?“

Podle pohledu, který mi věnuje, nejspíš nejsem daleko od pravdy.

Obracím oči v sloup, pořádně si zavdám a jakmile tekutinu polknu, začnu se dusit.

„To je odporné,“ vyrazím ze sebe, zatímco si chladná tekutina propaluje cestu hrdlem až do žaludku, kde začíná vířit a přidává na váze mým už takhle těžkým víčkům. Vrátím mu lahvičku a znovu si lehám. Utěšuje mě pohled na jeho rozpačitý výraz a hranaté tělo. „Ale funguje to.“

Povzdechne si a položí mi ruku kolem ramen. „Za tohle přijdu o koule.“

„Nedělej z toho drama,“ procedím mezi zuby a nasaju jeho vůni – kvetoucí rulík s dřevěným podtónem.

„Nedělám z toho žádné drama.“ Zhluboka si zavdá z lahvičky, a když polkne, zasyčí mu mezi zaťatými zuby vzduch.

„Tanith na tebe nic neřekne.“

Ušklíbne se a dívá se do tančících plamenů, které osvětlují můj pokoj. „Popravdě řečeno pochybuji, že tvoje komorná vůbec ráno dokáže vyjít po těch schodech. Ne po tom všem, co jsem jí udělal.“

S trhnutím se zvednu a zamračeně mu přejedu pohledem holá ramena, rozcuchané vlasy a líný úsměv...

Zvedá obočí.

Rysy tváře se mi sevřou stejně jako vnitřnosti.

„Úplně jasně jsem ti říkala, že se za Tanith ani neotočíš!“ Zabodnu mu ostrý nehet do hrudi. „Je mladá a chce věci, které jí nemůžeš dát!“

„Je starší než ty a já jí toho dávám vážně dost, děkuji pěkně za optání.“

O tohle jsem si koledovala.

„Co by si o tobě pomyslela Halena, kdyby věděla, že běháš za mou komornou?“

Pokrčí jedním ramenem.

„Ta tam byla taky.“

Nasucho otevírám ústa, pak je zase zavřu a znovu otevřu...

Uchechtne se, až se mu na pravé tváři udělá dolíček, a já si pomyslím, že bych ho nejraději shodila z balkonu.

„Vyzkoušeli jsme tu věc, u které potřebuješ ma–“

Zakrývám mu ústa dlaní. „Přestaň okamžitě mluvit,“ zabručím, znovu si lehám a strkám hlavu do polštáře.

Přitáhne mi přikrývku těsněji k bradě a zvedne knížku Cikánka a Král noci, kterou teď mám položenou na nočním stolku.

„Tvoje škoda.“

„To se dá říct i jinak.“

Poslouchám, jak listuje stránkami.

„No, chtěl jsem ti přečíst pohádku na dobrou noc, ale některé věci, které se tu píšou, mě vyvádějí z míry.“

„Je to milostný román. Něco takového nedokážeš pochopit.“

„Kdybych se měl rozhodnout, jak naložím se svým posledním dechem, věnoval bych jej tomu, abych tě ještě jednou naposledy políbil...“ Odfrkne si a otočí na další stránku. „Nerad ti kazím radost, ale takhle žádný chlap nemluví.“

„On s ní takhle mluví.“ Vytrhnu mu svazek z ruky, s klapnutím jej zavřu a strčím si jej pod polštář. „Ona je v tomhle jiná, protože je jeho láska.“

Bazemu zachrčí v hrdle a znovu si zavdá ze své lahvičky. Tentokrát si dopřeje větší doušek.

„Ta knížka je jedovatá,“ prohlásí, když se otřese. „Hodí se leda tak na podpal.“

„To nemůžu udělat. Mám ji půjčenou od Tanith.“

Tiše zakleje a polkne další doušek. Potlačuji úsměv a sleduji přitom, jak po stěnách pokoje tančí temné tvary a vyhýbají se světlu plamenů z ohniště.

Okamžiky se protahují a napínají jako pruh úzkosti, který mi svírá hruď.

„Baze?“

„Hmmm...“

„Zůstaneš do rána?“

Zatímco čekám na odpověď, zatajím dech a snažím se nevnímat výraz v jeho velkých, zamyšlených očích. Pokouším se odolat vábení této propasti a ticha, které jako by ke mně natahovalo ruce.

„Jasně,“ zabručí, nakloní se přese mě a sfoukne plamen svíčky. „Na mých koulích přece vůbec nezáleží.“

KAPITOLA 2 Orlaith

Ráno se přiřítí bez ohledů a s plnou silou a ohlašují je sekáčky, které mi někdo vráží do spánků.

Zasténám, když si opět uvědomuji, že kaspun zdaleka není nejlepší protijed. Je rozhodně nejúčinnější, ale... má pěkně odporné vedlejší účinky, které se s každou dávkou o něco zhoršují.

Rozlepím oči, sáhnu vedle sebe a nahmatám prázdné a chladné místo na druhé straně postele.

Podle všeho si Baze cení svých koulí daleko víc, než sám přiznává.

Jižním oknem pronikají do pokoje paprsky zlaté sluneční záře, a přestože mám dost mizernou náladu, rychle se vymotávám z přikrývky a vylézám z postele.

Rychlý pohyb mi mírně rozhoupe mozek, ale i přesto na nejistých nohách přejdu pokoj a vstoupím do sloupu světla, který mě příjemně zahřívá.

Vyhrnu si rukávy, abych nabídla co nejvíc pokožky čirému rannímu slunci, které přichází poslední dobou docela zřídka.

Opřu se do dveří, vyjdu na balkon, sevřu oběma rukama balustrádu a podívám se na oceán, který se často vzdouvá pod rozmlženým obzorem. Dnes se ale zářivě modrá plocha táhne až do nekonečna.

Rozhlížím se po klidné mořské hladině Nakousnuté zátoky, zalité ranním sluncem.

Vždycky jsem si představovala obrovskou příšeru, která vyskočila z moře, ukousla část obsidiánového útesu a zanechala na břehu černou propadlinu, kterou čas naplnil pískem a ostrým kamením.

Když jsem to jméno vymyslela, bylo mi teprve pět let a připadalo mi skvělé.

Na jednom konci zátoky se nachází jen zřídkakdy využívané přístavní molo, které jako ukazováček v otevřené dlani ukazuje na západ.

Přesunu pozornost k zalesněnému severu a okamžitě si všimnu pohybu v místech, kde se na obrovskou plochu udržovaného trávníku napojuje zanedbaná masa stromů.

Na okraji tmavého lesa hustě rostoucích prastarých stromů, které v noci křičí a ve dne jen tiše šeptají, se objevuje Rhordyn; srdce se mi na okamžik zastavuje a z plic mi uniká všechen vzduch.

Nepřichází sám, pokud byste srně, kterou nese přehozenou přes ramena, chtěli říkat společnost.

Z proříznutého hrdla jí stéká krev Rhordynovi na hruď, když se dlouhými kroky vydá přes rozlehlou zatravněnou plochu...

Křečovitě se držím balustrády.

Zvedne bradu, pohledem zamíří nahoru a mě se zmocní pocit, jako by se do mě zabodla dvojice ledových šípů.

Prudce se nadechnu, ustoupím od zábradlí a s rukou přitištěnou na hruď odvrátím zrak.

Když ze schodiště zaslechnu vzdálenou ozvěnu kroků, otočím se a podívám se na dveře.

„Kurva.“

Vrazím dovnitř a zasténám, když mi prudký pohyb rozechvěje mozek.

Sto čtyřicet schodů... tak nějak. To je všechno, co mi zbývá na oblečení a posbírání volných pramínků vyrovnanosti – pokud se nedám do kupy dřív, než mě Baze odvede do přízemí, čeká mě pěkný nářez.

Rychle vypiju půl džbánu vody, strhám ze sebe oblečení a mrsknu je ke koši na prádlo. Skočím do čistého prádla a zkušeně si začnu ovíjet prsa pružnou tkaninou, abych je přimáčkla k hrudi.

Kroky se blíží a srdce mi vyskočí do hrdla.

Hodím na sebe černou košili s knoflíky a kožené kalhoty – nosím je ze všeho nejraději, protože mi dávají volnost pohybu a padnou mi jako ulité.

Právě zapínám poslední knoflík, když se ze schodiště ozve Bazeho volání: „Posledních dvacet schodů. Doufám, že nejsi nahá!“

Přeběhnu k posteli, sklouznu se po kolenou, odhrnu koberec, vrazím konečky prstů do škvíry mezi kameny a zvednu jednu dlaždici, pod kterou mám schovanou zásobu.

Dvanáct skleněných nádobek s hořkými bílými tabletkami, které necvičenému zraku mohou připadat jako zcela neškodné bonbony.

Rozhodně ale nejsou neškodné, a v tomhle okamžiku jsou moje jediná spása.

Vložím si jednu pod jazyk, vrátím nádobku kam patří, zasunu dlaždici a rozvinu koberec.

Dveře se otevírají.

Trhnu sebou a praštím se do týla o spodní hranu postele. „Au!“ vykřiknu.

„Co tam u všech pekel děláš?“ naježí se Baze a vykročí kolem postele.

Exotril se mi v ústech rozpouští v bělavý doušek tekutiny, kterou polknu, seberu zpod postele starý štětec a vylezu zpátky.

V okamžiku, kdy se napřímím, už mi srdce znovu tepe silnými, pravidelnými údery.

Zvednu oči k Bazemu a ukazuji mu štětec. „To bys nevěřil, kam se tahle zatracená věc zakutálela.“

Zamračí se, rozhlédne se po místnosti a očima se na chvíli zastaví na džbánu, plném štětců. Pak přesune pohled na mě a obzvlášť pozorně si prohlédne moje spletené vlasy.

„Vlastně dokážu sotva uvěřit, že jsi vůbec vzhůru,“ odpoví a podezíravě přimhouří oči, když vstávám z podlahy a oprašuji se. „Myslel jsem, že budeš ráno úplně oddělaná.“

Bazeho slovům nevěnuji pozornost a soustředím se na rozplétání copu, který mi spadá až na stehna. Zatímco si rozčesávám vlasy a sbírám je do ohonu, rozhostí se mezi námi mlčení.

Hromadí se za ním spousta nevyřčených slov.

Přeruší ticho tím, že si zhluboka povzdechne a podá mi dřevěný meč. „Tady máš. Zabrousil jsem škrábance a vrypy, takže se nerozštípne. Samozřejmě jsem neměl na práci nic lepšího než kolem tebe celý den běhat.“

„Jako by se ti to nezamlouvalo,“ odtuším s mrknutím. Mám co dělat, abych po uměle navozené dávce adrenalinu, která mě okamžitě zbavila všech příznaků migrény, neskákala půl metru do vzduchu. „Kromě toho ti Rhordyn platí za to, že mi budeš dělat společnost, takže se přestaň šklebit.“

Něco si pro sebe zamumlá, otočí se a vykročí ke dveřím. Vydám se za ním, a když cestou stáhnu z háčku batoh, na rtech mi pohrává úsměv. Ten mizí, když se prudce zastavuje.

Narazím mu do zad a prudce vydechnu.

„Co–“ začnu, a pak mi pohled sklouzne ke kusu spodního prádla, nad nímž se zastavil.

Tohle jsem přehlédla.

„Ode dneška na mě budeš čekat ve výcvikové místnosti.“ Otřese se a vykročí dál. „A už žádné přespávání.“

Udělám krok do strany a otočím se, abych se stále nacházela čelem k Bazemu, který kolem mě krouží jako žralok.

Cítím jeho upřený pohled na obličeji, na rukách i nohách.

Každý chloupek na paži mám zježený, s každým nádechem se snažím ochutnat pohyb a bosýma nohama opatrně našlapuji v divoce vzrostlém trávníku.

Každý sval mám napjatý a připravený k pohybu. Každý krok, který udělám, aniž bych spadla přes okraj útesu, je dar z nebes.

V chladném, čerstvém, solí naplněném vzduchu ucítím poblíž nosu pohyb, pokouším se ovládnout neklid, který cítím v nitru...

A nedaří se mi to.

„Tuhle pitomou věc nenávidím,“ zabručím a nakrčím čelo, abych si posunula pásku, kterou mám zavázanou přes oči. „K čemu je to vůbec dobré? Jediné, co cítím, je hrůza z možnosti, že omylem šlápnu do prázdna a zřítím se dolů.“

Znovu posunu nohy a provedu další úkrok do strany.

Ještě pořád žiju...

„Tím, že tě zbavíme zraku,“ prohlásí Baze s povzdechem, „ti zostřujeme ostatní smysly. Hmat, čich...“

Znovu nakrčím nos. „Když už o tom mluvíme, možná by ses měl zbavit vůně, kterou používá moje komorná. Cítím ji z–“

„Sluch,“ přeruší mě.

Vzduch se pohne a současně s tím ožijí mé ruce, které svírají meč a daří se jim odrazit Bazův útok na moje pravé rameno.

Ozve se praštivé zadrnčení a pažemi mi vystřelí ráz vibrujícího dřeva. Mám pocit, jako by mi někdo vrazil do hlavy sekeru a obnažil mozek, ale nemá to nic společného se silou útoku.

Způsobuje to zvuk, s nímž se naše zbraně srážejí.

Nepoužíváme meče, vyrobené z měkkého dřeva, s jakými jsem začínala výcvik před nějakými pěti lety – ty vydávaly při nárazu tupé klepnutí a po dvou měsících z nich začaly lítat třísky. Postupně jsme měnili materiál, z něhož byly zbraně vyrobeny.

Tyhle jsou ze zkamenělého dřeva, které je tvrdé, ostré a neodpouští vůbec nic.

Jsou nemilosrdné.

Zablokuji ránu, která mi míří na břicho, a ostré zadrnčení v uších na mě funguje jako škrtnutí zápalky. Zabere mi celé tři hluboké nádechy a výdechy, než uklidním žhnoucí příval, který mi zaplavuje mysl, a když se konečně uklidním, proměňuje se moje trpělivost v tenkou větvičku, která může s každým dalším okamžikem prasknout.

„A nenávidím tyhle nové meče.“ Stáhnu si pásku z očí a na okamžik zamžikám do ostrého ranního slunce. „Jsou hlasité a těžk–“

Do podkolenní jamky se mi zakousne rána a celou nohou mi projede spalující vlna bolesti.

Vykřiknu a zhroutím se na zem.

Ruce se mi zanoří do nadýchané trávy, aby pohltily mou váhu, do dlaně se mi ale zaboří hrana kamene a na pokožce se objeví krev.

Zalapám po dechu, pokusím se vstát, ale tělo se nechce pohnout.

„Tohle by– aaah.“ Prohlédnu si čerstvou ránu na dlani. „Tohle bylo vyloženě zákeřné.“

Baze kolem mě krouží v těsném kruhu, jako by mě vyzýval k útoku, prochází po okraji útesu a očividně ho nijak netrápí, že by stačil jediný chybný krok a zřítil by se až dolů do zátoky. „Takhle zrána se necháš vyvést z míry strašně jednoduše.“ Po straně se na mě zamračí tak temně, až mi z toho naskočí husí kůže. „Vstávej!“

Opatrně se vyškrábu na nohy, abych neztratila na okraji útesu rovnováhu. Přímo před námi se tyčí na vrcholu hřebene hrad – obrovská gotická katedrála, která do sebe žíznivě nasává každý paprsek světla. Ze severního křídla vyráží moje věž vzhůru jako mladý výhonek, který se natahuje za sluncem.

Kamenný sloup.

Částečně ji zakrývají visící ostrůvky fialových květů vistárie, a vrhá dlouhý stín na celý Vatešramský les.

„Nejsem vyvedená z míry.“

Jen jsem byla na chvilku v pokušení ten přihlouplý meč hodit do zátoky.

Sevřu oběma rukama jílec, hodím za hlavu bolest v dlani a přeskočím z jedné nohy na druhou, abych trochu uvolnila příliv energie, který se mi řítí tepnami.

„Pojď na to. Teď hned. Já ti ukážu, jak moc nejsem vyvedená z míry.“

Zašklebí se na mě mezi prameny větrem rozcuchaných vlasů. „Ne, Laith. Říkal jsem ti, že od dnešního rána začneme věci zpomalovat, aby ses naučila soustředit. A teď si zase nasaď tu pásku přes oči, nebo tě nechám tahat balvany.“

Obrátím oči v sloup a zasténám.

Zpomalování je přímý opak toho, co bych teď potřebovala dělat.

Někdy se tělo dokáže exotrilu zbavit rychle, jindy to trvá dlouho. A zrovna dneska se jeho účinků zbavit nedokážu, v hlavě cítím vír energie nespoutaného chaosu, a přitom musím-

Zpomalovat.

Znovu si přetáhnu tu zatracenou pásku a z očí mi zmizí Bazův hrozivý postoj a jiskřivý pohled.

„Chci zpátky svůj starý meč,“ zabručím. „Připadá mi, jako bych se musela všechno učit znovu.“

„Tenhle máš teprve pár měsíců. Jen si na zkamenělou borovici zvykej. Mně třeba úplně vyhovuje.“

Chloupky na pravé paži se naježí...

Dřevo zasviští vzduchem, já uskočím doleva, poklesnu v kolenou a švihnu svou zbraní v širokém kruhu.

Představuju si, jak Baze odskakuje, abych ho nezasáhla do kolen.

„To jsem ráda, že ti vyhovuje,“ procedím zaťatými zuby. „Ale já chci zpátky ten svůj.“

Na začátku mi možná chvíli trvalo, než jsem si na předešlý meč zvykla, ale nakonec jsem jej měla docela ráda – dokonce jsem se pokusila nabarvit spletené větvičky, které zdobily jílec.

„Na to zapomeň. Můj se přece rozštípl. Tvůj starý meč byl moc měkký. Tenhle by jej jednou ranou přerazil na kusy.“

Taková hloupost.

„A nemůžeš prostě... nevím, vyrobit další?“

„Ne,“ odpoví zpoza mne a já se bleskově otočím a připravím na útok. „Sněžný dub sem obchodníci dovezli z dálného severu před dlouhými lety, když po řece Norse ještě pravidelně pluly nákladní lodě. Vím, že má tenhle nový trochu ostřejší zvuk, ale budeš se s ním prostě muset naučit pracovat.“

Přimhouřím oči, když zvažuji, kde asi teď Baze stojí. „Myslím, že stejný argument jsi použil před třemi lety, když jsme přecházeli z šedojasanu na bílý javor...“

Jeho meč znovu zaútočí, já zvednu ruku a naše čepele se na okamžik srazí, než se stáhne. Ostrý zvuk se do mě zarývá tak hluboko, až se jím nakazím a tělem mi proběhne otřes.

Pouštím všechno z hlavy a odskočím dozadu.

„Stůj!“

Po páteři mi přejede závan větru, rozcuchá mi vlasy, stažené do ohonu, a zježí chlupy na šíji.

„Útes je přímo za tebou...“

Srdce se mi málem zastaví. Polohlasem vykřiknu a udělám spěšný krok dopředu.

Baze se temně zachechtá. Dopáleně si strhnu z očí pásku a rozmáchlým gestem ji odhodím přes okraj útesu, který se ale opravdu nacházel přímo za mnou. „No, tohle bylo dost dětinské.“

„Hlavně to bylo dost těsné,“ odseknu rozechvěle. Takhle blízko smrti už jsem nějakou dobu nebyla.

Tohle rozhodně není druh zábavy, jaký bych vyhledávala.

Baze si povzdechne tak hlasitě, že to slyším přes závany prudkého větru u skalní stěny.

„Tak dobře, ať je po tvém.“ Odstoupí od srázu, pevně se rozkročí, skloní se do šermířského postoje a věnuje mi liščí úsměv. „Uděláme to rychle.“

Uvolním ramena a při pohledu na sadistické potěšení, které mu jiskří v očích, setřesu poslední zbytky mrazivého strachu.

„Konečně–“

„Ale jestli si ještě jedinkrát postěžuješ na to, jaký máš meč,“ skočí mi do řeči, „tak dostaneš nový, který bude daleko, daleko horší.“

Otevírám ústa a hned je zase zavřu.

Stejnou hrozbu jsem slyšela před dvěma lety a nebrala jsem ji vážně. Ještě téhož dne, kdy ji vyslovil, jsem s hrůzou ve vytřeštěných očích sledovala, jak popadl můj meč a přehodil jej přes Bezpečnou hranici. Velice dobře věděl, že neudělám za čáru ani krok, abych zbraň zachránila.

Hned následujícího dne mi dal meč dvakrát hlasitější a skoro dvojnásob těžký a já si na něj musela zvykat dlouhých šest měsíců...

Vztekle našpulím rty.

KAPITOLA 3 Orlaith

„Tyhle medové koláčky jsou nejlepší.“ Olíznu si z prstů máslovou náplň a při té explozi chuti mě zabrní svaly pod jazykem.

Baze zvedá obočí, napije se vody a postaví sklenici na desku stolu vedle talíře míchaných vajíček. „Kuchařka tě má až moc ráda. Po dnešním ranním cvičení bys do sebe měla dostat pořádnou dávku proteinu. Ne tenhle“ – zvedne pohoršeně obočí a nakrčí nos – „odpad.“

Nevěnuji pozornost zbytku bohaté hostiny a natáhnu se ke stojanu na pečivo, odkud si vezmu dvě buchty, nacpu si je do úst a vesele se na něj usměju.

Baze znovu potřese hlavou a povzdechne si. „Rhordyn mi za tohle neplatí dost.“

Velké dveře se prudce otevírají a světlo za nimi zalije celou místnost.

K dlouhému, obsidiánovému stolu, u kterého sedíme, od nich vykročí vysoká, mohutně stavěná postava.

Musím proti ranní záři slunce přimhouřit oči, ale nepotřebuji rozeznat rysy tváře, abych si uvědomila, kdo to je. Poznávám to podle způsobu chůze – ten muž kráčí jako nebojácný dravec ve vlastním doupěti a šíří kolem sebe vlastní dominanci. Cítím, jak se mi vlasy v týle ježí pod náporem mrazivého napětí, které s láskou nenávidím.

Vtom se prostornou místností rozlehnou dvě rány, když se dveře odrazí od stěny a zabouchnou, aby znovu zastínily sluneční záři zvenčí.

Mlčky polknu sousto a sleduji každý mužův plynulý, silou nabitý krok. Když si uvědomuji, že míří k prázdnému místu, přichystanému v čele stolu, cítím, jak mi z tváří mizí krev.

V čele stolu je připravený prázdný stříbrný talíř, kdyby se rozhodl sejít mezi nás na snídani.

Každý den.

Ještě nikdy jsem ho u jídla neviděla. Proto mě ještě víc šokuje, když se posadí a jeho tvář se mi dostane do zorného pole.

Jsem tak ohromená, že na něj dokážu jen mlčky zírat.

Připadá mi, jako by se skládal jen z hranatých linií a mrazivé rozhodnosti, a hranatou bradu má porostlou dvoudenním strništěm, v němž se téměř skrývá dolíček.

Ten dolíček, na který se snažím soustředit víc než na... než na cokoli jiného. Rozhodně nevnímám ta široká ramena. Ani silnou linku krku nebo světle olivovou pokožku, která je vidět ve stínu rozepnuté košile.

Hlubokým tónem si odkašle a můj pohled sjede k ukazováčku, kterým na mě kývne.

V tichém příkazu, abych se mu podívala přímo do očí.

Cítím, jako bych měla hruď příliš sevřenou, než aby se mi do ní vešly plíce a rozechvělé srdce, ale s námahou se nadechnu a zvednu pohled.

Černočerné kučery, prokvetlé stříbrem, které nemá nic společného s věkem, si nechal spadnout do čela, takže zčásti stíní pohled cínových očí, rámovaných hustými, černými řasami. Vpije se mi pohledem do očí, než mi přejede po zbytku těla jako dobře nabroušená břitva, která dokáže pozorovat úplně všechno.

„Zranila ses.“ Slova přibíjí jako hřebíky do příliš nehybného vzduchu.

„Je to jenom škrábnutí.“ Pozvednu poraněnou ruku do vzduchu. „Nic vážného.“

„A ta rána na noze? To také není nic vážného?“

Zatraceně.

„Totiž–“

Přimhouří oči a sleduje, jak se bezmocně snažím najít slova a zároveň cítím, jak Baze upřeně pozoruje mou příliš rozpálenou tvář.

Ano, poranila jsem si nohu při výcviku, ale zapomněla jsem se mu o tom zmínit, protože jsem byla tak sjetá exotrilem, že kdybych se na chviličku zastavila, uvařil by se mi mozek.

Problém je, že Rhordyn neví, že s Bazem cvičím, a já bych byla ráda, kdyby to tak zůstalo. Jediný důvod, proč jsem s tím souhlasila, byla Bazova poznámka, že by Rhordyn nesouhlasil, abych se učila bojovat jako jeden z jeho ozbrojenců.

Lhala bych, kdybych řekla, že tahle malá vzpoura proti jeho přání mi neposkytuje jistou dávku zvráceného uspokojení.

Ale pokud šlo o tu ránu na pravém stehně... nepochybovala jsem, že by okamžitě poznal, odkud se vzala, kdyby si ji pozorně prohlédl.

„Říkala jsi něco?“ ptá se Rhordyn; otázka zní tak přísně, že mě ke lhaní skoro vybízí.

Tak udělám to, co umím nejlépe. Lži jsou totiž jen malé hezké masky, kterými zahalujeme svá slova tak, aby se proměnila v daleko stravitelnější sousta.

Napřímím ramena a najdu páteř. „Ne, není to vůbec nic vážného. Obě ta zranění jsem si způsobila, když jsem zakopla na schodech.“

Slova mi z hrdla plynou jako hedvábí, ale podle nakrčeného černého obočí okamžitě poznávám, že mi nevěří ani písmeno.

Napiju se ovocné šťávy a rty se mi z té ostré chuti stáhnou. „Prostě jsem zakopla.“

„Tak zakopla, říkáš?“

„Hmm-mmm.“

Opře se a přehodí si nohu přes nohu. Boty má pokryté nánosem prachu, sazí a...

Krve.

Odvrátím pohled a cítím, jak se mi medové koláčky v žaludku mění ve dvě hrudky olova.

Alespoň si převlékl košili.

„V tom případě musíš být daleko opatrnější,“ napomíná mě a pokyne služebné, aby mu také do sklenice nalila ovocnou šťávu z velkého, oroseného džbánu. Dívka má na sobě tradiční oblečení naší oblasti: černé kalhoty, černý kabátec a černé boty. Na klopě má připnutou jehlici s Rhordynovým znakem – srpek měsíce, v polovině oblouku probodnutý mečem. „Tanith ti to po snídani ošetří.“

Vykouknu na svou udivenou služebnou opřenou o zeď na okraji jídelny, s kaštanovým obočím zdviženým.

Ta už je samozřejmě dávno obeznámená se všemi ranami, modřinami a puchýři, které si z výcviku přináším.

Abych narušila rozpačité napětí, přidám si na talíř další dva koláčky, jako by mě chuť k jídlu nepřešla v okamžiku, kdy Rhordyn vstoupil do místnosti.

Založí si paže na hrudi a zabodne mrazivý pohled do desky stolu. „Baze,“ pronese.

Hlas má těžký jako žulový balvan.

Jen usilovnou silou vůle sebou netrhnu, podívám se doleva a všimnu si, jak Baze ztěžka polyká.

„Měla noční můru.“

Ticho se mezi nimi napíná a napětí jiskří. Upíjím ovocnou šťávu a pomalu se začínám potit v přívalu nevyslovených otázek a odpovědí, které jako by měly svůj vlastní nepravidelný rytmus.

„Promluvíme si o tom později,“ zabručí Rhordyn a je jasné, že to nebude příliš příjemný rozhovor.

Po páteři mi proběhne zamrazení.

„Samozřejmě,“ přikývne Baze a odsouvá svůj talíř s vejci.

Tohle Rhordyn umí skvěle – vytrhne člověka z příjemného rozpoložení a vtáhne ho do své nelítostné aury.

Loupu si mandarinku, na kterou nemám chuť, a předstírám, že neexistuji.

„Proč jsi byl venku tak pozdě?“ Baze si začne vyhrnovat rukávy a upřeně se na Rhordyna dívá.

„Dostal jsem naléhavou zprávu. Průzkumná loď se vrátila dřív, než se čekalo. Šel jsem se na ni podívat.“

Bazeho ruce znehybní. „A?“

Rhordyn se mu podívá do očí a mírně zavrtí hlavou.

Sklopím pohled ke svému ovoci, chvíli škubu za vzdorovitou slupku a na čele se mi vytvoří svislá vráska, která mi tam už nejspíš zůstane napořád.

Tyhle jejich rozhovory beze slov mi vždycky jdou strašně na nervy.

„Orlaith?“ Bazeho hlas se mi násilně prořízne myšlenkami; zvedám hlavu. „Jaké máš na dnešek plány?“

„Jsi přece placený za to, abys mě sledoval. Znáš můj program daleko líp než já...“

Pokrčí rameny.

„Úkoly nemáš vždycky ve stejném pořadí. Co má být jako první?“

Má pravdu. Můj denní program závisí na počasí, na tom, jak moc mě zničí během bojového výcviku nebo na tom, jestli na hrad přijede někdo na návštěvu.

Na druhou stranu...

Snaží se mě rozptýlit nezávaznou konverzací, což je něco, co nedělá nikdy, a nemám z toho moc příjemný pocit. Buďto to znamená, že se snaží odvést mou pozornost, nebo má nějaký jiný záměr.

„No, nejdřív bych se měla vydat do kuchyně... musím tam zkontrolovat lapač... Ha!“ skoro vykřiknu a mírně nadskočím. „Právě jsem si vzpomněla. Včera jsem domalovala dárek pro Kaie. Doufám, že barvy vyschnou rychle, takže mu ho budu moct dát, až za ním odpoledne vyrazím.“

Teplota v místnosti o několik stupňů klesne.

Baze se zhluboka napije ze své sklenice ovocné šťávy a pak mi věnuje protivně nasládlý úsměv.

„Zapomeň, že jsem se na něco ptal.“

Mám zapomenout, že–

Obrátím pohled k Rhordynovi, který na mě zaútočí kamenným výrazem.

Ach.

„Ty nemáš rád Kaie?“

Zabubnuje si špičkami prstů na biceps druhé paže a rty sevře do tenké čáry.

„Nic takového jsem nikdy neřekl.“

„Máš to prakticky napsané ve tváři.“

Nakrčí obočí a mohla bych přísahat, že stříbro v jeho očích zavíří. „Nikdy jsi mi ho nepředstavila. Jak ho můžu nemít rád?“

Otevřu ústa, pak je zase zavřu a pod jeho drtivým pohledem mi slábnou svaly.

Nesnáším, když tohle dělá; když mě láká, abych vystoupila ze svého kruhu bezpečí. Šťouchá do mě, jako bych byla něco, co je třeba opravit.

Můj samotářský život, všední rutina, únik do zálivu každý týden... to všechno mě udržuje u vesla a neodvažuji se riskovat zničení svého přátelství s Kaiem jenom kvůli Rhordynovým dominantním sklonům. Kai je jediná věc na světě, kterou mám sama pro sebe.

Sklopím oči k desce stolu a upřeně se zahledím na malou voňavou hromádku kousků slupky z mandarinky.

„Přesně to jsem si myslel,“ zabručí Rhordyn a já svírám ruce v pěsti tak silně, až mi nehty vytvoří v dlaních malé odkrvené půlměsíčky.

Parchant.

Upřímně řečeno je lepší, že sem nikdy nechodí. Protože tohle...

Tohle mě nebaví.

Kdybych se těšila na normální, uvolněný rozhovor, asi bych očekávala příliš. Kdybych měla tušení, že sem přijde zaútočit na mé osobní hranice, vytratila bych se v okamžiku, kdy vstoupil do místnosti.

Místo toho jsem nechala své důvěřivé srdce, aby mě do téhle pasti vtáhlo. „No, konec posedávání,“ vstávám od stolu. „Mám na práci spoustu věcí a musím běžet. Koneckonců jsem důležitá osoba.“

„Posaď se, Orlaith.“

Panovačný tón v Rhordynově hlase mi podetne kolena jako sekyra. Dosednu prudce na židli, zrudnu a znovu zatínám ruce v pěsti.

Musí vědět, že na mě má takový účinek. Podle toho, jak se mu zvedly koutky, si ho podle mě s potěšením užívá.

Zvedne pravou ruku z hrudi, a zatímco si mě ostrým pohledem prohlíží, přejíždí si palcem po spodním rtu. „Během víkendu, kdy se bude konat další tribunál, hodlám uspořádat ples.“

To mi vyráží dech z plic. „Ples?“

„Ano. Nejdřív se bude konat konkláve Mistrů a Mistryň všech úrovní, pak přijde na řadu tribunál a všechno to uzavře ples. Už jsem rozeslal zprávy. Během těch několika dní se tady objeví spousta nových tváří.“

V hlase se mu ozývá zvláštní zpěvavý tón, ze kterého mě mrazí v zádech. Snažím se vnímat všechna slova, která nevyslovuje.

Je to jako výzva k pozornosti.

„Tomu nerozumím. Nikdy dřív jsi přece ples nepořádal. Ani konkláve.“

Mluvím vyrovnaně, abych před ním zatajila, jak divoce se mi rozbušilo srdce.

„Ne, za celou dobu, co jsi tady, se to ještě nestalo. Věci se ale mění. Potřebuji upevnit pouta a zklidnit rozbouřené vztahy.“

„Dobře... v každém případě děkuji za upozornění. Budu se držet stranou, abych nepřekážela,“ říkám, a není to ani tak odpověď jako spíš otázka.

Zkouška.

Protože jasně cítím, že se mnou ještě neskončil. Přišel sem se sekerou v ruce, a nepřestane do mě bušit, dokud nebudu na kusy.

Oči mu potemní bouřkovou šedí. „Ne, Orlaith. Ty se toho plesu zúčastníš.“

Ostře se nadechnu, jako by se mi právě zastavilo srdce.

Zúčastním? K čemu to má být? Nikdo mě přece nepotřebuje vidět. A já rozhodně nepotřebuji vidět nikoho jiného.

„Proč?“ vystřelím po něm slovo, ale ani sebou necukne. Ani nemrkne.

„Protože jsi pro všechny záhada. Jediná dívka, která ve věku pouhých dvou let přežila útok vruků.“

Jenom já.