Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU a použití této knihy k trénování AI jsou bez souhlasu nositele práv zakázány.

Roberta Recchia

Vždycky zbývá naděje / Tutta la vita che resta

Z italského originálu Tutta la vita che resta vydaného nakladatelstvím Rizzoli roku 2024 přeložila Olga Čaplyginová
Jazyková redakce Ilona Laužanská
Sazba TYPA, spol. s r. o., Praha
Ilustrace na obálce Pierre Mornet
Grafický návrh obálky Šimon Jimel
Korektury Alena Urbánková
Odpovědná redaktorka Olga Tesařová
Vydala GRADA Publishing, a. s., pod značkou COSMOPOLIS
U Průhonu 22, Praha 7, jako svou 9867. publikaci.
První vydání, Praha 2024
Vytiskla Tiskárna TBB, a. s., Banská Bystrica

Copyright © Rizzoli, 2024
Copyright © Roberta Recchia, 2024
Czech edition published by arrangement with Laura Ceccacci Literary Agency through Agentia Literara Livia Stoia.
Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2025
Translation © Olga Čaplyginová, 2025
Cover illustrations © Pierre Mornet, 2024

ISBN 978-80-271-7739-4 (ePub)
ISBN 978-80-271-7738-7 (pdf)
ISBN 978-80-247-1131-7 (print)

Mé babičce Agatě

PROLOG
PROBUZENÍ, 1980

Až do konce svých dní si Marisa Ansaldová uchovávala živoucí vzpomínku na ono srpnové probuzení. Jako by to bylo včera, viděla, jak noří obličej do dlaní plných studené vody a otřese se chladem. Vzduch se toho dne ani nehnul. Za otevřeným oknem a pláží tam venku bylo tiché moře. Jak sluneční svit postupně stoupal podél kachliček v koupelně, pomalu si rozčesávala vlasy a se špetkou marnivosti si připomněla, že jako dívka mívala tentýž zlatavě hnědý odstín. Pak nechala svůj pohled bez hořkosti sklouznout ke známkám svých blížících se padesátých narozenin.

Jako obvykle, i během prázdnin v domě na pláži vstávala brzy. Trávila tyto chvíle o samotě a v tichosti, než se uchýlila jako pokaždé k stejným pohybům, které předcházely rannímu rituálu přípravy kávy a jimiž budila svého manžela.

Toho dne, když si oblékla župan a převázala si ho v pase, však zahlédla v zrcadle na dveřích skříně Stelviův odraz. Zalitý potem stále ještě hluboce spal v jejich posteli. Přepadla ji najednou touha, jako se jí to už dlouho nestalo. Už mezi nimi nebyla ta vášeň jako dřív, ale omlouvali si toto ochabnutí citů únavou, neustálou přítomností dcery v domě a našpicovaným uchem její matky, které je drželo zpátky. Pomalu se otočila a v přítmí pokoje pocítila náhlou touhu dotknout se jeho nahé hrudi, povískat ho ve vousech.

Možná to bylo představou začínajících prázdnin nebo tichem zhuštěným intimitou, že jí rty projelo mravenčení a pocítila žízeň po jeho drsných polibcích a příjemné teplo mezi stehny.

Vášeň se vynořila stejně netrpělivě jako kdysi. Vtom zaslechla pootevřenými dveřmi kroky své matky Letizie blížící se chodbou. Usmála se pro sebe a smířená s promarněnou příležitostí věnovala manželovi láskyplný pohled a vyšla z pokoje.

A to bylo naposledy, kdy Marisa Ansaldová pocítila tělesnou touhu. Poslední světlý okamžik jejího života „předtím“.

KAPITOLA I
ŽIVOT „PŘEDTÍM“

Ale kdy vlastně tenhle život „předtím“ začal?

Když se rozhodla vzít si Stelvia Ansalda, řekla by jistě Marisa.

Začal přesně vten okamžik, když se spolu mlčky procházeli po ulici Via del Moro aona se otočila, aby na něj pohlédla:

„Chci si tě vzít! Pojďme se vzít!“ Řekla to náhle, tónem člověka, který se nezdráhá udělat něco bláznivého.

Zůstal na ni zmateně audiveně zírat. Nevydal ani hlásku, ale hlavou mu kroužila řada otázek začínajících slovy „co když“, „ale“, „proč“. Pak mu však zamilovanost do téhle ženy sďolíčky zdobícími úsměv na její tváři as živým aupřímným pohledem, který nedokázal lhát, všechny tyto otázky zodpověděla. Beze slova přikývl. Když ji vzal kolem ramen astiskl její ruku ve své, začal její život „předtím“.

Bylo to jedné listopadové neděle roku 1956.

Před svatbou se Stelviem žila Marisa srodinou. Vjejích vzpomínkách se roky dětství adospívání trochu pomíchaly podobně jako ve velkém albu černobílých fotografií. Scény, které postupně bledly, jak čas stíral jejich obrysy apomalu rozostřoval detaily. Byla to léta strávená srodiči asestrou Emmou. Dlouhá řada dní klidných ibouřlivých, ale vždy přívětivých jako objetí sotcem, jehož břicho, kulaté jako veliký meloun, bylo neustále zahalené do uzenářské zástěry.

Marisa si nedokázala vzpomenout, kdy Stelvia spatřila poprvé. Prostě se objevil vjejím životě jako vedlejší postava na plátně vbiografu, vpozadí filmu, který sledovala bez zájmu. Možná to bylo začátkem roku 1954, kdy dal Ruggero, poslíček zpekárny Camastra, výpověď avydal se hledat štěstí do Turína. Zabraná do svých záležitostí apráce vrodinném obchodě spotravinami si Marisa dlouho toho tichého mladíka, jenž chodíval brzy ráno roznášet Camastrovo pečivo místo Ruggera, nevšimla. Každý den před otevřením obchodu rovnala zboží do regálů, připevňovala cenovky, zapisovala objednávky kvyřízení, zatímco její otec ve sněhobílé zástěře ukládal čerstvé potraviny do nového chladicího pultu, na který byl pyšný, jako kdyby to bylo jeho dítě. Když Stelvio dorazil, nenápadně dvakrát poklepal na sklo udveří ačekal, až mu Marisin otec otevře, aby mu předal koše sbagetkami aostatním pečivem. Otec je spěchal vyprázdnit, aby mu je mohl vrátit, aStelvio si zatím přišel kpokladně nechat podepsat stvrzenku. Jen srdečný pozdrav „dobrý den“ apoděkování, každé ráno kromě neděle. Marisa měla ale tou dobou plnou hlavu svého snoubence Francesca, který dva roky předtím odešel do Švýcarska pracovat jako číšník do hotelu Bellavista uŽenevského jezera. Byla to od něho samozřejmě oběť. Museli snášet odloučení avystačit si sdopisy, ale přísliby trpělivé čekání přiživovaly. Aby ji Francesco utěšil, neustále jí připomínal, že to dělá pro ně, aby vydělal dostatek peněz na otevření velké kavárny přímo na náměstí, před kterou by bledly ity na ulici Via Veneto. Když se mu podařilo vrátit se na pár dní do Říma, líčil jí dopodrobna poté, co se spolu pomilovali, jaká jejich kavárna Gran Caffé Malpighi bude: stolečky ažidle vsecesním stylu, růžový mramor, štukové stropy, nasvícené vitríny rámované ozdobným kováním, živá hudba po páté hodině odpoledne. Francesco rozhodl, že Marisa nebude ani stát za kasou, ani obsluhovat, na to budou mít zaměstnance. Jen by se tu atam objevila oděná do kožichu, jak se na paní majitelku sluší apatří. Marisa se tomu napoprvé zasmála anamítla, že jí pracovat nevadí. Byla na to zvyklá, vrodinném obchodě byla od té doby, co vyšla ze školy, anijak ji to netrápilo. Kromě toho by se ušetřilo za jednoho zaměstnance, zejména na začátku. Ale on trval na svém, protože ji chtěl odměnit za všechno to čekání avynahradit to jejím rodičům, kteří ji po takové době už chtěli vidět zaopatřenou.

Marisa byla mladá, zamilovaná aroztržitá. Vlistopadu roku 1955 se po šesti měsících, kdy se neviděli, vydal Francesco do Říma na pohřeb své tety zmatčiny strany. Zármutkem nad její ztrátou se příliš netrápili, zato vášeň umocněná velkou vzdáleností aodloučením je pohltila natolik, že hned po Vánocích si byla Marisa jistá, že čeká dítě.

Jednoho rána koncem prosince vslzách prosila rodinného lékaře, aby otom před jejími rodiči pomlčel, apospíchala do obchodu, přičemž své zdržení otci vysvětlila nějakou banalitou. Sdalší omluvou pak sešla do malého skladu, kde nervózně přecházela sem atam. Ten stud, ten strach… aFrancesco tak daleko… Přemožena zmatkem si krátce poplakala, pak si opláchla oči studenou vodou ařekla si, že to přece není konec světa. Svatba by se dala zařídit za pár týdnů apak by mohla následovat Francesca do Švýcarska atam zůstat tak dlouho, jak to bude nutné. Vminulosti mu to navrhovala už mnohokrát, ale on raději odmítl, protože mu Grand Hotel poskytoval zdarma ubytování astravu ve dvoulůžkovém pokoji, který sdílel skolegou. Byla to příjemná úspora, protože na konci měsíce, po odečtení toho, co posílal rodině, mu zůstával téměř celý plat. Ale teď se stímhle drobečkem na cestě všechno změnilo. Bylo třeba jednat rychle, ať už sjakýmkoli úmyslem, anezáleželo na tom, co tomu řeknou lidé.

Následující neděli se vymluvila, že musí navštívit přítelkyni vnemocnici Santo Spirito, azavolala Francescovi ztelefonní budky vcentru města. Mladá dáma na ústředně ji nechala čekat celou věčnost. Pak ji nějaký muž vGrand Hotelu, který naštěstí uměl italsky, nechal znovu čekat, zatímco přepojoval hovor do restaurace. Marisa se vduchu modlila, aby si pospíšili, protože spříplatkem za naléhavý hovor jí nezbývalo moc telefonních žetonů navíc. Pak konečně uslyšela na druhé straně Francescův hlas azněl tak krásně astarostlivě, že ji potěšil atrochu jí ulevil od trápení, které ji už dva dny tížilo vžaludku.

„Mimì! Stalo se něco?“ Vždycky jí tak říkal. Mimì. Bylo znát, že se snažil přiběhnout ktelefonu okamžitě.

Marisa to zkrátila, protože mincí bylo čím dál méně. „Ano, Francé, stalo. Musíš přijet do Říma, musíme si promluvit.“

„Do Říma? Teď? Aco se stalo?“

„To ti nemůžu říct. Musíme si promluvit.“ Ztišila hlas takovým způsobem, že do jejího tónu pronikla jemnost avýmluvná něha, ausmála se, než dodala: „Musíš přijet co nejdřív, ale neboj se. Jsem vpořádku… jsme vpořádku.“

Na druhé straně slabě zapraskalo arozhostilo se dlouhé ticho přerušované jen cinkáním nádobí zpovzdálí. „Řekla jsi to někomu?“ Promluvil tak tiše, že ho sotva slyšela.

Marisa pomalu zavrtěla hlavou zaskočená tou otázkou. „Ne, samozřejmě že ne.“

„Po Novém roce přijedu, ale nikomu to neříkej. Uvidíme se ve čtvrtek večer všest hodin umé tety. Budu tam na tebe čekat.“

Než stihla doříct „tak dobře“, bez rozloučení zavěsil.

Marisa se vracela pěšky achoulila se do vlněného kabátu. Ochladilo se. Lehký, ale neodbytný vítr jí rozevlál šátek, do něhož si zahalila vlasy akrk. Tramvaje kolem ní projížděly jedna za druhou, ale ona si jich nevšímala, ikdyž ji bolely nohy. Byla vděčná, že už je tma, protože mohla dát průchod zklamání asklíčenosti, které se jí řinuly zočí, aniž by se musela obávat zvědavých pohledů kolemjdoucích. Že by to Francesco nepochopil? Apokud přece jen ano, jak věřila, co měla znamenat jeho reakce? Ta náhlá odtažitost achlad, sjakými sjednával schůzku, jako by to byla nepříjemná záležitost kvyřízení. Bez jemnosti. Bez citů. Marisa se to snažila pochopit: vždycky to byl ambiciózní muž shlavou plnou jasně daných analinkovaných plánů. Nechtěl žít stejný život jako jeho otec, operátor vtelefonní ústředně TETI, spěti hladovými krky, které musel somezenými prostředky uživit. Nebylo to však právě to, co se jí na něm vždycky líbilo? Těžko mohla popřít, že neplánované dítě, jež má přijít dřív, než chtěli, stím vším pěkně zamává. Ale kvůli tomu koneckonců přece tolik šetřil, ona sama má něco naspořeno na knížce ataky tu byl ještě dědický podíl zprodeje bytu po tetě zmatčiny strany, která zemřela jako stará panna. Byla přesvědčená, že společně najdou řešení, aniž by museli přinést příliš mnoho obětí. Než dorazila domů, řekla si, že Francescův chlad je přece jen pochopitelný, acítila se skoro až provinile, že nedokázala najít lepší způsob, jak mu říct, že se stane otcem.

Dny až do onoho čtvrtka po Novém roce se zdály být nekonečné. Aby nějak vysvětlila svou skleslou náladu, předstírala nachlazení doprovázené horečkou, pálením vkrku abolestí hlavy, která ne ane ustat. Ochotně přijímala matčino teplé mléko smedem, dlouhé hodiny odpočívala, jak jí nařídil otec, azůstávala zavřená vpokoji, jejž kdysi sdílela se starší sestrou Emmou, která se před dvěma lety provdala. Emma se orodinný obchod nikdy nezajímala. Ve čtrnácti letech odešla pracovat do krejčovství, protože se chtěla stát modistkou, ajelikož si vedla dobře, rodiče jí začátkem jednapadesátého roku přispěli na otevření malé oděvní dílny vulici Via Pinerolo. Potom poznala Emanuela Basseviho, židovského obchodníka slátkami, jenž zlásky kní přerušil veškeré styky srodinou asmířil se stím, že bude vymazán zjejich nesmiřitelného světa. Vydržel ibolest, kterou mu působila otcova kletba, již zopakoval ina smrtelné posteli. Navzdory tomu všemu znich teď byl spokojený pár. Svého prvorozeného syna pojmenovali Donato po zesnulém dědečkovi zotcovy strany, protože se Emanuelovi zdálo, že tak odčiní křivdu, kterou způsobil svému otci, jenž ho až do svatby sEmmou hluboce miloval anic mu neodepřel. Po celé ty roky zasnoubení sFrancescem snila Marisa otakovém svazku, který by také tak dokázal odolat překážkám astrastem.

Když konečně nadešlo čtvrteční dopoledne, řekla, že už se cítí lépe, azašla si do kadeřnictví nechat si udělat vlasy, byť je už měla umyté anačesané více než dost. Poprosila přítelkyni Clélii, aby ji kryla, avydala se tramvají do čtvrti Porta Maggiore. Na smluvenou schůzku dorazila ohodinu dřív, ale přesto se pokusila zaklepat, nejprve váhavě, pak důrazněji. Francesco přišel otevřít. Na sobě měl košili, první tři knoflíčky rozepnuté azastrčené manžety. Pozdravil ji spotemnělým výrazem. „Pojď dál,“ řekl jen austoupil stranou. Marisa sevřená neklidem se ani neměla ktomu ho obejmout.

Vuplynulých dvou letech byli vtomhle bytě už několikrát, protože teta Costantina trávila před smrtí více času vsanatoriu než doma. Scházeli se tu tajně, aby mohli být spolu, už ode dne, kdy se Marisa rozhodla, že se mu odevzdá, aby nehledal jinde to, co mu může dát ona, protože se milují. Hned po tom prvním odpoledni stráveném vnóbl ložnici tety Costantiny si byla Marisa ještě jistější, že Francesco Malpighi je mužem jejího života. Když ho viděla ležet vedle sebe, sočima plnýma jí samotné, opustil ji všechen stud izdravý rozum. Bývala tam tak šťastná, apřesto toho večera měla Marisa pocit, jako by ji stěny obložené amarantem inábytek plný cetek drtily adusily.

Francesco ukázal na podnos salkoholem. „Dáš si skleničku?“

Akdyž Marisa pomalu zavrtěla hlavou, pokynul jí, aby se posadila. Poslechla, aniž si to uvědomila, asedla si na pohovku svysokým opěradlem lemovaným zlatem as omšelými, měkkými polštáři, do kterých se zabořila trochu víc, než chtěla. Stále měla na sobě kabát arukama svírala ucha kabelky.

Tahle mužná, štíhlá postava, jež si inavzdory únavě dokázala udržet jistou eleganci, to tělo, které poznala všemi smysly, co jí příroda nadělila, jí najednou byly cizí. Stál vzpřímeně, srukama vkapsách adržel si odstup. Byl zamračený, stváří sice otočenou směrem kní, ale ani jednou se mu nepodařilo se na ni skutečně podívat, přestože na ni upíral zrak. Jako slepec, který se na ni dívá, aniž ji vidí. Nebo spíš který se dívá, ale nechce ji vidět. Marisa místo zoufalství překvapivě pocítila, jak vní narůstá klid. Byla připravená plakat aprosit, protože věděla, jak to dopadne, věděla to už od onoho telefonátu vhotelu, ikdyž lhala sama sobě, aby se nezhroutila. Sebrala vsobě veškerou sílu, aby čelila té chvíli, jako by šlo obitvu, ale teď se jí srdce zklidnilo adech zpomalil. Hleděla mu upřeně do tváře ačekala.

„Myslel jsem, že vúnoru přijedu apromluvíme si, Mimì.“ Trochu oddálil lokty, aniž vyndal ruce zkapes.

Marisa trpělivě naslouchala.

„Tolik se toho změnilo…,“ pokračoval. „Co ti mám říct?“ Její mlčení apevný, upřený pohled ho začal znervózňovat. „Ten čas, vzdálenost… Vždycky jsem tě měl rád, ale věci se mění.“ Jeho tón se také nepatrně změnil, jako by odpovídal na otázku, kterou však nikdy nevyslovila. „Musíš mě přece pochopit, Mimì!“

Marisa se pomalu, zhluboka nadechla. „Ale je to itvoje dítě,“ promluvila potichu anevýrazně.

„Já vím, já vím,“ přikyvoval energicky asamým rozčilením mu vystoupila žíla na čele. Vytáhl ruce zkapes azačal jimi máchat, aby ještě zdůraznil zoufalství, které tak dával najevo. „Chtěl jsem ti to říct jinak ajindy…“

„Říct mi co?“

Bez špetky studu se jí Francesco přiznal: „Já jsem se ve Švýcarsku zasnoubil sjinou!“ Kjeho údivu jen nepatrně nadzvedla obočí.

„Sdcerou majitele hotelu. Chápeš, co to znamená pro někoho, jako jsem já?“ Ta slova mu vyklouzla ze rtů, když se nad ni mírně sklonil aopět schoval ruce do kapes. „Dcera majitele, Mimì!“

Marisa neznatelně přikývla. „Partie…“ Koutek rtů se jí zkřivil do hořkého úsměvu. Rozhostilo se ticho, které rušilo jen tikání hodin. Najednou pocítila potřebu nechat se myšlenkami unést jinam apohledem pomalu sklouzla kmalému kulatému stolku vedle pohovky. Uprázdné křišťálové vázy stála soška zjemného bílého porcelánu. Dáma smelancholickým pohledem houpající se na houpačce pod rozkvetlým stromem, zachycená ve věčné nehybnosti apokrytá souvislou vrstvou prachu. Bylo jí líto tety Costantiny, která zřejmě po tolik let neměla jinou společnost než tyhle kýčovité sochy. Za celé ty měsíce nikdy nepostřehla osamělost stáří, která ztěch zdí vyzařovala.

„Aco si mám teď počít já?“ Zeptala se aani se na něj nepodívala, pohled měla stále upřený na sošku. Postřehla jen, jak váhavě vytahuje ruku zkapsy.

„Tady je adresa jedné důvěryhodné paní vGarbatelle. Když tam přijdeš ve čtvrtek odpoledne okolo druhé, řekne ti, co dělat.“

Marisa bez rozpaků zvedla oči ktomu, co křečovitě anervózně tiskl vruce. Uviděla lístek do kina, přeložený napůl azmačkaný, sadresou psanou prostým, ale jí neznámým rukopisem. Pohlédla mu do tváře, jako by se chtěla ujistit, že je to skutečně on, muž, snímž plánovala strávit zbytek života, ten, snímž se důvěrně smála, ústa přitisknutá na ústa svášní, která rozechvívala jejich nitro.

Zůstala dál nehybně sedět aFrancesco se natáhl, aby ji chytil za zápěstí avmáčkl jí lístek do dlaně. Bylo to poprvé, co se jí dotkl od chvíle, kdy přišla. To gesto bylo tak hrubé, až ucukla. Vstala alístek nechala spadnout na zem.

„Mimì, pochop mě přece!“ Zopakoval prosebně asklonil se, aby lístek zvedl.

„Co mám pochopit?“ zašeptala.

„Takhle mě zničíš!“

Trhla sebou ještě víc. „Vrať se do Švýcarska. Nic od tebe nechci.“

Francesco jí sevřel paži, ajak se nad ní tyčil, zračilo se vjeho tváři potemnělé nelibostí ještě víc nedůvěry než vjeho slovech. „Mari, jestli se to dítě narodí, budou všichni vědět, že je moje.“

Pevně se vymanila zjeho sevření. „Jak to? Copak bys nemohl být paroháč?“ Provokovala ho anespouštěla zněj pohled.

„Nevykládej nesmysly!“

„Když jsem šla stebou, tak jsem mohla jít is kýmkoli jiným, ne?“

Vztek mu vyrazil ztěla spolu sproudem vzduchu znosních dírek. „Měj sakra rozum!“ vykřikl. „Co tím proboha získáme, když se to dítě narodí?“

Marisa ho chtěla udeřit do tváře, ale neměla sílu. Sevřela kabelku, kterou předtím nechala sklouznout mezi polštáře na pohovce, avydala se ke dveřím. Znovu ji popadl apřitáhl ksobě tak akorát, aby se mohl sklonit avytáhnout něco zkapsy kabátu, jenž ležel na opěrce pohovky. Pokusila se vyprostit zjeho sevření, ale marně. Tentokrát ji Francesco do ruky vložil malou ruličku zabalenou do novin apřelepenou lepicí páskou. Marisa jen pootevřela dlaň, aby její obsah neupustila na zem, apodívala se na ni.

„To jsou švýcarské franky, neměl jsem čas je vyměnit. Na Largo di Santa Susanna je velká banka, tam ti je vymění raz dva.“ Na chvíli se zamyslel, pak jí strčil do kapsy lístek do kina sadresou atéměř uklidňujícím tónem dodal: „Je to pěkná částka. Tu paní vGarbatelle už jsem zaplatil, tohle je pro tebe.“

Marisa se podívala na ruličku bankovek. Francesco je pečlivě uspořádal, možná kvůli diskrétnosti nebo aby nepřekážely. Anebo protože si myslel, že to tak pro ni bude lepší, když je pokladní vlahůdkářství. Najednou jí připadalo, že vrukou drží bezmeznou nízkost muže, kterému dala všechno.

„Jsi chytrá žena,“ zašeptal jí sopětovnou laskavostí apomalu uvolňoval sevření, jako by jí chtěl dopřát čas, aby se vzpamatovala, než ji nechá odejít.

Podívala se mu do očí. Vyčetla znich všechna muka, která vposledních dnech prožíval: úzkost, neklidný spánek poznamenaný strachem zbabělce, výčitky svědomí, jež dokázal zahnat pouze zlobou. „Kdybych byla chytrá žena, tak bych tu dnes nebyla,“ odpověděla mu klidně. Pomalu vytáhla zkapsy lístek do kina atéměř jemně mu ho vložila do ruky spolu sruličkou bankovek. Zastavila se aponechala prsty na jeho ruce, takže ion měl čas pocítit plnou váhu své nicotnosti ve své dlani. Nejraději by mu řekla, aby se už neukazoval, ale věděla, že to není třeba.

Marisa se kněmu otočila zády acítila, jak ji jeho oči sledují apozorují, jak otevírá dveře bytu aodchází.

Nechala ho tam, vzaprášeném bytě tety Costantiny.

_ _ _

Domů se vracela tentokrát tramvají. Padla na ni únava, jakou nikdy dřív nepocítila. Seděla na sedadle uokna sočima zarytě upřenýma na ulici, protože si ani nedokázala představit, že by se sněkým střetla pohledem. Spíše než zoufalstvím se propadala hanbou. Ne kvůli tomu, co udělala, ani kvůli dítěti, jež bylo plodem její upřímné lásky, aani kvůli tomu, co asi nastane, až ji okolnosti donutí rodičům přiznat, jak se věci mají. Styděla se sama před sebou, za slepou důvěru kmuži, kterého vůbec nepochopila, asvou naivitu, jež ji přivedla do maléru jako zmelodramatu. Jen se na ni podívejte, Marisa Balestrieriová jako jedna zhrdinek filmů Raffaella Matarazza, na které smatkou chodívaly do biografu. Vzpomněla si, jak ty naivní nebožačky odsuzovala spohrdáním moderní ženy, co nechápe, jak je možné nevšimnout si očividného klamu. Jak mohla být tak hloupá, pronesla mnohokrát mezi jednotlivými scénami na adresu hrdinky. Jak jsem mohla být tak hloupá, opakovala si teď sama pro sebe, zatímco se kodrcala tramvají kdomovu.

Ať se snažila sebevíc nevidět to tak černě, nedokázala najít žádné řešení, které by nepůsobilo bolest. Návrh, snímž přišel Francesco, byl možná východiskem pro něj, ale pro ni byl rozhodně nepřijatelný. Nebyla to otázka morálky, nechtěla se zbavit svého dítěte, protože ho milovala. Cítila to od chvíle, kdy začala tušit jeho existenci, ajejí láska kdítěti nezakolísala ani na okamžik, dokonce ani když opadly city, které chovala kjeho otci. Připadala si jako jedno ztěch měst rozbombardovaných za války – zvenčí sice zkáza, ale uvnitř, ve svém břiše střežila toto stvoření jako poklad. Všechna ta nejistota ji však vyčerpávala. Co může čekat od rodičů? Jak zvládne čelit zklamání vočích svého otce, který ji před zákazníky neustále chválil admul se pýchou? Matčin křik, pláč avýčitky asi dokáže snést, ale lítost Ettora Balestrieriho? Ne, jen při té představě ztrácela pevnou půdu pod nohama.

Snad aby ještě trochu oddálila pohled na své rodiče, vystoupila odvě zastávky dřív asvižným krokem se vydala hledat útěchu do náruče své nejdražší přítelkyně Marie Eleny Frauové. Zatímco její manžel poslouchal vjídelně zprávy, všechno jí šeptem vylíčila. Seděly ukuchyňského stolu aspolečně plakaly nad neštěstím, které Marisu potkalo. Její přítelkyně ze solidarity usilovně proklínala Malpighiho, jehož upřímně řečeno nikdy neměla ráda, aslibovala jí, že tu pro ni vždy bude. Nesoudila ji aneustále opakovala, že se na ni může ve všem spolehnout.

Aby se Marisa zas tolik nezpozdila, zvedla se už po půlhodině kodchodu azbytek cesty domů došla pěšky. Když dorazila, byla matka kvůli jejímu zpoždění už tak rozzlobená, že si ani nevšimla, že nemá Marisa upravené vlasy. Pořádně jí vynadala, zatímco Marisa zamumlala nějakou výmluvu, anechala ji večeřet samotnou, protože ona aEttore už samozřejmě jedli. Bylo od Marisy přece naprosto neuctivé nechat je čekat bez omluvy. Když se donutila do sebe nasoukat pár lžic studené polévky, nakoukl přes práh tajně otec.

„Jsi vpořádku?“ zeptal se potichu azamyšleně.

„Ale ano…“ usmála se na něho Marisa. „Jen jsem se stavila na kus řeči uMarie Eleny aztratila pojem očase.“

Otec souhlasně přikývl azmizel.

Zrovna vtu chvíli Marie Elena, aby se trochu uklidnila, důvěrně vyprávěla do telefonu své sestře Ivaně, která bydlela vedle Balestrieriových, oneštěstí, které potkalo ubohou Marisu. Shodly se však, že si za to Marisa může víceméně sama. Všeobecně se totiž vědělo, že než ji Francesco Malpighi poznal, byl to pěkný sukničkář, abylo těžké uvěřit, že by to tak chytrá dívka jako Marisa nebrala vpotaz. To, že byla hezká az dobré rodiny, jí přece po tom všem nezaručovalo žádné zvláštní zacházení. Než zavěsily, unisono si povzdechly, aby zdůraznily nevyhnutelnost jistých následků, když je člověk příliš lehkomyslný.

Ani ne očtyřiadvacet hodin později tak Marisa, dcera majitele lahůdkářství, oficiálně přišla do řečí.

Následující den na Tři krále se rodina Balestrieriových sešla na sváteční oběd vdomě dcery Emmy. Marisa se rozhodla mlčet adopřát rodičům ještě alespoň poklidný zbytek svátků. Bůh ví, kdy se zase vklidu sejdou ujednoho stolu po všech těch potížích, do nichž se dostala. Sama se přiměla netrápit se tolik asvého malého synovce zahrnovala něhou více než obvykle. Připadalo jí teď mnohem přirozenější chovat kdětem náklonnost, ajako kdyby se vní probudila moudrost předků, když ho opatrně posadila do židličky aujistila se, že má pohodlí anemůže se mu nic stát. Mluvila na něj jemným tónem, hladila ho po sametové tváři ausmívala se jako někdo, kdo cítí, že se blíží radost. Přemýšlela, jestli iona bude mít chlapečka. Francescovi Malpighimu si nedovolila věnovat ani letmou myšlenku. Byla přesvědčená, že ho dokáže snadno dostat zhlavy, přestože jí ještě občas vhrudi pulzovala téměř fyzická bolest aven se dral zoufalý pláč, jež se snažila zadržet.

Právě kvůli snaze projevovat veselost, kterou necítila, se příštího rána, jen po pár hodinách lehkého spánku, probudila unavená asklíčená. Sešla do obchodu dříve, než se očekávalo, apustila se do práce, aby našla nějaké rozptýlení. Dlouho před otevřením už měla všechno zboží pěkně vyrovnané vregálech, stála za kasou alistovala časopisem, zatímco otec si vesele hvízdal arovnal pečivo.

„Daří se vám dobře, slečno Mariso?“

Marisa se zarazila, protože ta slova, jiná než „dobrý den“ a„děkuji“, jí zněla jako zúst cizího člověka. Zvedla oči ke Stelviu Ansaldovi, který jí vedle pokladny položil stvrzenku adíval se na ni tmavýma očima plnýma obav.

Instinktivně ho chtěla utnout pouhým amožná itrochu udiveným „jistě“. Pak ale znějakého důvodu odpověděla jinak. „Ano… Jsem jen trochu unavená. Měla jsem chřipku.“

„Pan Ettore mi to říkal,“ pokývl dvakrát, jako by chtěl zdůraznit, že ho to zajímá.

Marisa podepsala stvrzenku ase sotva znatelným zdvořilým úsměvem mu ji vrátila.

Stelvio si ji opatrně apomaleji než obvykle vzal zpět apak se sMarisou rozloučil se slovy „děkuji“ a„tak zítra“, na což ona odpověděla na půl úst avrátila se kčasopisu.

Kolem jedné hodiny, chvíli před zavírací dobou, se Marisa vydala nahoru domů, aby přinesla pečivo apomohla matce prostřít stůl, jak bylo zvykem. Tentokrát ji však nenašla vkuchyni, ale jak sedí ujídelního stolu, sopřenými lokty apropletenými prsty, jako by byla pohroužená do modlitby. Zkuchyně se nelinula žádná vůně, neozývalo se řinčení hrnců. Letizia na sobě stále měla kostýmek astřevíce, vnichž vyrazila na nákup.

Marisa zůstala stát ve dveřích, khrudi si tiskla zabalenou čtvrtku chleba.

Matka pomalu stočila pohled od květovaného porcelánového nádobí Capodimonte uprostřed stolu abez výrazu na ni pohlédla.

Marisa zatajila dech.

Matčiny rty se téměř neznatelně pohnuly. „Cos to jen provedla?“

Bylo těžké pochopit, co znamenal ten nuceně tichý tón. Spíše než údiv se zněj dral vztek obestřený chladem.

„Chtěla jsem ti to říct dnes večer,“ odpověděla Marisa sklidem aneuhnula pohledem.

„Komu jsi otom vykládala?“

„Jen Marii Eleně,“ pospíšila si sodpovědí.

„Copak nevíš, jaké jsou to se sestrou drbny?“ Teprve vten okamžik Letizia zvýšila hlas anevěřícně zavrtěla hlavou.

„Jak jsi mohla být tak hloupá!“

Marisa jen sklopila oči, nebylo potřeba odpovídat.

„Amusela jsem se to dovědět ve vinařství…“ Letizia složila hlavu do dlaní. „Už si otom cvrlikají ivrabci na střeše.“

Marisa postoupila do místnosti, odložila chleba na stolek apoložila ruce na opěrku židle.

Ještě před pár dny by jí taková zrada od přítelkyně zlomila srdce, teď však měla jen pocit, že ji zklamání připravilo ozbytky energie, kterou by bývala potřebovala ktomu, aby pocítila hněv.

„Vždycky jsi byla do větru…“ zamumlala chraplavě Letizia, jako by mluvila sama ksobě. „Nestydatá…“ Odmlčela se apak přidušeným hlasem dodala: „Ale tohle ne! To ne!“

„Já jsem Francesca měla ráda!“ Jediné, na co se zmohla, byla tato hořká výmluva.

„Ateď?“ Naléhala matka, jako by Marisa neřekla ani slovo.

„Teď hodláš dělat co?“

Jelikož byla Marisa Balestrieriová drzá, jedinou její odpovědí na tuto otázku byl úsměv, který naznačoval neurčitý údiv. Ta otázka zněla jako provokace, protože matka přece musela dobře vědět, že jí tahle slova bez ustání víří vhlavě už dva dny. „To nevím,“ pokrčila rameny alehce zavrtěla hlavou.

„Aha, tak ty nevíš,“ ozvala se matka jako ozvěna. „Akdyž ses zapletla sMalpighim, to jsi nepomyslela na to, že pocházíš zvážené rodiny?“

Marisa si pomalu rozepnula kabát asundala si ho. „Ne,“ odpověděla ašla ho pověsit na věšák vpředsíni. Než zamířila do svého pokoje azavřela za sebou dveře, už nic dalšího nedodala.

Nejprve zůstala na chvíli sedět na kraji postele. Snedostatkem jakéhokoli porozumění zmatčiny strany počítala. Matka byla prostě taková. Tvrdá, nesmlouvavá ksobě iostatním, zejména pokud se jednalo odobré mravy. Pro Marisu bylo vždy záhadou, jak aproč mohlo manželství jejích rodičů vyrůst ze vzájemné lásky, kterou neovlivnil ani čas. Ettore Balestrieri měl dobráckou povahu, byl žoviální aspolečenský, zatímco Letizia byla zdrženlivá, uzavřená adbala na dobrou pověst. Kdyby se Emma narodila jen opár měsíců dřív, Marisa by přísahala, že se vzít museli. Ale nebylo to tak. Seznámili se, když je představil společný přítel, našli vsobě zalíbení azamilovali se. Vzájemně se doplňovali. Ettore spatřičnou lehkostí zmírňoval puntičkářství své ženy aona byla na oplátku shovívavá kněkterým jeho způsobům, které by ujiných považovala za nepřijatelné. Nezřídka přes zeď slýchávala, jak se spolu smějí, avšak hned nato mu matka tiše, ale přísně nařizovala, aby zmlkl, zatímco otec se smál oto víc.

Marisa věděla, že jí matka nikdy neodpustí. Možná Emma by ji pochopila anabídla pomocnou ruku, ale rozhodně ji čekaly těžké časy.

Vstala azačala dávat dohromady své věci. Bylo docela dobře možné, že teď, když už oní ví celá čtvrť, požádá ji Letizia, aby odešla zdomu. Za kasu do obchodu se přece mohla vrátit ona.

Měla plné ruce práce sprobíráním šatů vzásuvce prádelníku, když otec bez zaklepání otevřel dveře.

„Pojď sem,“ řekl jen. Jeho tón byl nevýrazný aneurčitý, ale chyběla vněm ona něha, sníž ji často oslovoval. Pak zmizel, ani na ni nepočkal.

Marisa ho beze spěchu následovala.

Rodiče seděli ustolu vjídelně. Matka kupodivu zůstala včele stolu aon po její pravici, před sebou sklenici zpola plnou vody, kterou mu žena donesla nejspíš ze strachu, že by ho zté zprávy mohla ranit mrtvice. Věčně mu říkala, že musí zhubnout, nebo dostane infarkt! Ale koneckonců na něm nic měnit nechtěla, protože se sním takhle cítila opravdu šťastná.

„Posaď se,“ přikázal jí gestem ukazováčku, aniž by zvedl ruku ze stolu.

Marisa usedla naproti němu. Matka pořád nespouštěla oči ze středu stolu, aby jí dala jasně najevo, že tu takhle sedí snejvětším sebezapřením.

Ettore se napil vody. Bylo vidět, že nemá žízeň, ale potřebuje získat čas. Pak sklenici odložil, propletl si prsty jako matka azačal bubnovat bříšky palců osebe.

„Musím vědět, jestli si chceš Malpighiho vzít,“ řekl.

To Marisu zaskočilo. Zaváhala. Instinktivně se podívala na matku, jako by od ní čekala pomoc nebo návrh. Ta však seděla nehnutě jako socha.

„Ale Francesco mě opustil, tati,“ špitla.

„Na to jsem se neptal. Ptám se tě, jestli si ho chceš vzít.“

„Má ve Švýcarku jinou.“

Ettore upil další doušek vody.

„Mari, když mi řekneš, že se za něj chceš provdat, popadnu dědečkovu loveckou pušku, ještě dnes večer nasednu na vlak azítra ti ho sem přivedu. Jestli živého nebo mrtvého, to je na tobě.“ Věnoval jí chápavý pohled, vněmž vytušila něhu otce, který si vtu chvíli nemohl dovolit projevit slabost. Něhu, která jí však prozradila, že ji má navzdory všemu pořád rád. Nezáleželo mu na té ostudě, možná oní ani nevěděl. Záleželo mu na dceři.

„Ne, tati,“ tentokrát promluvila bez váhání. „Nechci Francesca už nikdy vidět.“

Letizii unikl náznak hysterického smíchu apodívala se nedůvěřivě na manžela.

„Pak tedy musíme najít jiné řešení,“ usoudil Ettore.

„Ajaké řešení chceš najít?“ vyhrkla Letizia.

Zhluboka se nadechl, aby se obrnil trpělivostí, kterou jeho žena neustále pokoušela. Opřel se na židli, zkřížil ruce přes své kulaté břicho apak promluvil klidným, ale pevným tónem, sjakým se uněj Marisa dosud nesetkala.

„Mari, časy se sice změnily, ale nemanželské dítě to bude mít vživotě vždycky těžké.“

Sklopila oči, zasažená tou drsnou pravdou, oníž se nedalo přít.

Mlčeli jen chvíli, ale zdálo se to nekonečné.

„Aco kdyby šla do Grottaferraty? Myslíš, že by Emanuele souhlasil? Navrhla Letizia as nadějí pohlédla na manžela.

„Aproč? Je snad břicho problém?“ opáčil suše.

„Porodila by tam… VRocca di Papa jsou jeptišky…“

Marisa zalapala po dechu. „Nedám svoje dítě za žádnou cenu jeptiškám!“ Vykřikla arychle vstala. Židle se zakymácela as bouchnutím spadla dozadu, když se naklonila kotci apoložila dlaně na stůl: „Je to moje dítě ajá si ho nechám!“

Letizia také vstala ana podpatcích Marisu ohlavu převyšovala.

„Ajaký život mu asi připravíš, když ho budou lidi za zády pomlouvat, co?“

„Lidi mi můžou být ukradení.“

„Tobě jsou ukradení všichni avšechno!“

„Sedněte si, nebo vás zdomu vyhodím obě dvě!“ zahřímal Ettore abouchl do stolu, aniž zobou žen spustil oči.

Marisa si přisunula židli. Ztichly azase se posadily.

Ettore dopil zbytek vody, ikdyž byl přesvědčený, že kdyby to bylo dobré Sangiovese, udělalo by mu to mnohem líp. Nikdy ho nijak zvlášť netrápilo, že nemají syna. Všechny ty otázky ohledně pokračování příjmení mu připadaly spíš ksmíchu: kdyby byl zrodu Savojských, možná by mu to dělalo starosti, ale koho zajímá, jestli je na světě ojednoho Balestrieriho více či méně? Ikdyž trochu ho samozřejmě mrzelo, že nemá komu přenechat svou živnost. Než Marisa potkala Malpighiho, snil ozeťovi, který by se do obchodu zamiloval stejně jako on. Do jeho lahůdkářství přijížděli lidé izdaleka, protože věděli, že pan Ettore prodává zboží prvotřídní kvality. Měl na to čich, pro své zákazníky vybíral to nejlepší auměl jednat sdodavateli, aby vždy udržel příznivé ceny. Mohli jste se na něj klidně doptat až ve čtvrti Porta San Giovanni, kdo že je to ten pan Ettore astačilo jen křestní jméno, ani nebylo potřeba dodávat Balestrieri. Vtěchto situacích mu ale syn po boku scházel. Někdo, ským by se dalo rozumně domluvit bez všech těch ženských tirád, kdo by ho věčně nenutil bojovat světrnými mlýny. Někdo, komu by na srdci leželo jen dobro Marisy atoho tvorečka, kterého nosila pod srdcem akterý byl přes to všechno Balestrieri.

Avtom, jak si tak pohrával sprázdnou sklenicí, mu hlavou bleskla myšlenka, která nakonec změnila život nejen jeho dceři, ale svým způsobem ijemu samotnému.

„Stelvio Ansaldo,“ řekl nahlas apřitom měl za to, že zúst nevypustil ani slovo.

Obě ženy se na sebe instinktivně podívaly, aby se ujistily, že přinejmenším ta druhá ví, očem je řeč, ale vyměnily si jen stejně udivený pohled.

Letizie se zmocnila úzkost, jelikož se obávala, jestli tou ranou nepřišel Ettore orozum.

„Jaký Ansaldo?“

„Ten poslíček od Camastry,“ vysvětlila Marisa spěšně asvraštila čelo.

„Aco ten stím má společného?“ zeptala se Letizia netrpělivě.

Ettore znovu pohlédl na dceru anapůl pohroužen do svých úvahu řekl: „Majitelka Camastrova pekařství mi říkala, že její synovec Ruggero neudělal na severu štěstí. Není tam spokojený achce se vrátit zpátky ke své práci.“ Krátce se odmlčel apak pokračoval: „Prý je jí líto propustit Stelvia, protože je to pracant, ale synovce zaměstnat musí, atak mě požádala, jestli bych tomu chlapci nenašel jiné uplatnění.“

„No a?“ Čím víc Letizia poslouchala, tím méně tomu rozuměla. Ale Marise už začínalo svítat.

„Už nějakou dobu jsem přemýšlel, že bych si vzal někoho na výpomoc,“ pokračoval Ettore, „třeba jen na půl dne… amyslel jsem právě na Stelvia. Je to dobrák aje poctivý apracovitý.“

„Ale já Stelvia Ansalda nechci!“ vykřikla Marisa zděšeně.

Letizia vyskočila aupřela na manžela zděšený pohled.

„Snad nechceš dát svou dceru poskokovi?“ Kdyby se nebála, že ji uslyší sousedi, zaječela by to.

„Spustila se sdarebákem ase slušným chlapcem by nemohla?“

Letizia si zakryla ústa rukou. „Ty ses zbláznil!“

„Tak si vymysli vlastní řešení,“ vyzval ji gestem, jakým se pobízejí hosté na hostině. „Že je tvoje dcera těhotná, už vědí až vulici Via Merulana, sama jsi to říkala, tak co si myslíš? Že na ni teď budou ženichové stát frontu?“

Marisa propukla vzoufalý pláč as lokty na stole si prsty zajela do vlasů.

„Ale co je zač ten… Ansaldo?“ Letizia se náhle trochu zklidnila aopatrně se zeptala: „Znáš tu rodinu?“

„Jakápak rodina? Rodiče byli vysídleni kvůli bombardování San Lorenza, usadili se vjedné ztěch barabizen uakvaduktu Felice ado dvou let oba zemřeli. Stelvio zůstal pár let ukněžích, protože byl ještě dítě, apak mu našli práci anechali ho na ulici. Bydlí vpronajatém pokojíku ujedněch známých Camastrových.“

„Pane bože,“ zamumlala Letizia anebylo to tím, že by ji Stelviův osud pohnul ksoucitu.

Ettore se zvedl, až židle zaskřípala omramorovou podlahu. Podíval se na dceru, která se se skloněnou hlavou otřásala vzlyky.

„Ten hoch na tobě může oči nechat,“ řekl jí. „Ale ty sis ho ani nevšimla, protože je to uctivý mladík. Jako otec jsem předstíral, že jsem si toho nevšiml, ale koneckonců nemůže za to, že jsi tak hezká,“ povzdechl si výmluvně.

„Jiné řešení prostě nemám,“ uzavřel. „Ateď se jdu natáhnout, protože mě kvůli vám přešla chuť kjídlu.“

Vnásledujících hodinách acelou další noc Marisa ani nepomyslela na to, že by přijala otcovo řešení. Stěží mohla uvěřit, že ta slova skutečně pronesl. Naopak, zdálo se jí absurdní, že zrovna on, tak čestný aloajální, vůbec pomyslel na to, že by se propůjčil ktakové intrice. Přesto bylo otcovo mlčení po zbytek odpoledne au večeře více než výmluvné: jiné řešení prostě neměl.

Matka se na ni ani nepodívala, ani na ni nepromluvila. Zavřela okenice ve všech pokojích, protože na sobě cítila pomluvy imezi stěnami vlastního domu. Rádio, kvůli kterému se obvykle na hodinku scházívali vjídelně, teď bylo vypnuté. Každý prožíval sklíčenost po svém aatmosféra tak byla natolik tíživá, až se sotva dalo dýchat.

Marisa se vposteli snad tisíckrát převrátila, nemohla oka zamhouřit apřemýšlela, jak začít nový život sděťátkem, aniž by svou rodinu uvrhla do hanby. Mohla odejít někam daleko anajít si práci, ale představa, že zpřetrhá všechny vazby, jí rvala srdce. Taky dobře věděla, že ať by šla kamkoli, všude by si její dítě neslo onu hanbu, že je bez otce. Co jsem to jen dopustila? Co jsem to provedla? Opakovala si bez ustání se směsicí vzteku azoufalství tak silného, že by se nejraději zakousla do polštáře. Pak se jí náhle zastesklo po létech dětství adospívání, kdy bývala šťastná, ale která už jsou navždy pryč. Jako by znovu uslyšela matku, jak se vyklání na ulici avolá na ni ana Emmu. Volávala je, aby šly pomoct svečeří, než se otec vrátí zobchodu. Emma pak přestala brebentit skamarádkami vprůchodu aona ukončila rozdováděné hry jako skákání panáka nebo přes švihadlo. Ani se nestihla sostatními rozloučit auž se matčin hlas ozval znovu, netrpělivě, doprovázen klapotem podpatků, jak sbíhala po schodech. Iv těch těžkých časech za války byly rodinné večeře stále stejné. Nic se nezměnilo kromě nich dvou. Marisa aEmma rostly, rodiče stárli, ikdyž se zdálo, že si to ani neuvědomují, dokud se Emma nevdala. První večer po svatbě však prázdná židle všechny vyváděla zmíry. Matka seděla se sklopeným zrakem, otec si dopřál oskleničku víc, aby zahnal melancholii abolest ztoho, že roky běží avšechno, co mu bylo tak drahé, se mu vzdaluje. Od té doby Marisa snila přesně otakové rodině, kde by se šťastné chvíle odehrávaly uspolečných večeří, na veselých výletech za město adovolených umoře zasloužených po celoroční dřině. Když tu nekonečnou noc přece jen vystřídalo svítání, už neplakala ze zoufalství nad zmařenými sny, ale zprosté dětské lítosti.

Když nad ránem Marisa konečně upadla do neklidného spánku, vstoupila její matka do pokoje stácem sušenek akávou smlékem. Položila je na noční stolek apřisedla si bez přání dobrého jitra na kraj postele. Byla stále ještě vžupanu, ale vlasy už měla pečlivě upravené, protože nedbalost ji rozčilovala. Byla dcerou hoteliérů, které zničila první světová válka, když sama teprve dospívala, anesnesla kolem sebe nic, co by jí připomínalo strádání, jímž si prošla. Ettore jí zlegrace říkával, že si schválně vzala lahůdkáře, aby už nikdy neměla hlad. Ale když byli sami, Letizia mu odpovídala, že by si ho byla vzala, ikdyby on sám umíral hlady, protože dokud byla sním, nic jiného ke štěstí nepotřebovala.

„Co je vlastně na tom Ansaldovi tak špatného?“ začala suše aani se na Marisu nepodívala.

Marisa se snažila probrat kbdělosti, zatímco hledala odpověď. Napadalo jí jich hodně, ale žádná dobrá.

„Je ošklivý?“ naléhala matka. „Buran?“

Marisa se posadila az bledé tváře stemnými kruhy pod očima si odhrnula zacuchané vlasy.

„To netuším… ale kdo ví?“

„Tvůj otec říkal, že je slušný,“ připomněla jí matka.

„Ano,“ uznala po chvilce váhání. „Vypadá tak.“

„No, tak co tedy? Co sním je? Je malý? Tlustý? Hubeňour?“

„To ne,“ odsekla Marisa podrážděně. „Normální, jako kdekdo. Nic extra.“

Letizia se zhluboka nadechla akonečně dceři věnovala pohled. Sice vážný, ale už ne tak chladný, jako by se snažila znovu nastolit křehké spojenectví mezi matkou adcerou.

„Tak pak je na tobě, aby to dobře dopadlo, Mari.“

Marisa zasténala. „Ansaldo? Amyslíš, že je to tak jednoduché? Co mám dělat? Mám za ním zajít aříct mu, že jsem vmaléru, že čekám dítě sjiným ahodil by se mi manžel?“

„Však ty už na to přijdeš.“ Její tón opět ochladl. „Slyšelas přece otce, že na tobě ten mladík může oči nechat. Koneckonců, teď po zkušenostech sMalpighim už přece víš, jak na to, ne?“

Marisa sklopila hlavu ponížením, které ji tížilo tím víc, že pocházelo od matky. Zadržela slzy, protože věděla, že by to matku spíš rozzlobilo, než vzbudilo její lítost. Kromě toho od ní vtomhle ohledu nikdy ani nečekala pochopení, vždy to byla přísná matka. Přesto uměla být zvláštním způsobem iláskyplná, ji iEmmu hýčkala tak akorát, aby cítily, jak je pro ni mateřství naplňující. Vychovávala je ovšem tak, aby bylo zřejmé, že vzdělání adobré jméno Balestrieriů je bez poskvrnky, protože pomluvy se jí příčily. Rozruch kolem Emmina zasnoubení ustála jen díky tomu, že Emanuele byl charakterní muž, který si svou lásku vybral vsouladu se svými zásadami, anikdo se proti nim ve skutečnosti neodvážil říct křivého slova. Na tom, že byl Žid, zase tolik nezáleželo, protože Emma si sním přišla na pěkné jmění poté, co zdědil většinu majetku po svém dědečkovi zotcovy strany, který zemřel vAmerice.

„Tys nikdy neudělala chybu?“ zamumlala Marisa neschopná zvednout oči.

Letizia se zamračila, upravila si okraj županu, který jí sklouzl zkolena, adlaní si přitáhla látku na stehno. Pak pohlédla na dceru ahluboce si povzdechla:

„Očividně udělala,“ odpověděla abez dalšího slova vstala aodešla.

Ještě to samé pondělí, po dodání pečiva zpekárny Camastra, si Ettore zavolal Ansalda stranou anabídl mu vobchodě práci na plný úvazek. Aon, protože už se doslechl osvízelné situaci vpekárně kvůli Ruggerovu návratu, to přijal svděčností acelý šťastný potřásl Ettoremu rukou. Sliboval, že bude tvrdě pracovat arychle se učit, protože dřiny se nebojí. Na důkaz uznání ho Ettore poplácal po rameni schovaném vošuntělé bundě, kterou nosil přes pekařskou zástěru.

„Samozřejmě, samozřejmě…“ zamumlal se špetkou pohrdání sebou samým, protože ani láska kdceři neomlouvala skutečnost, že se snažil zachránit její čest na úkor tohoto mladíka.

Marisa pozorovala tuto scénu zpoza pokladny abylo jí trapně. Předstírala, že počítá hrst mincí, ale pokaždé ztratila nit amusela začít znovu. Súlevou si všimla, že Ansaldo není malého vzrůstu, naopak. Možná je dokonce otrochu vyšší než její otec, usoudila nakonec. Byl sice trochu neohrabaný, ale ne vyloženě ošklivý. Oči měl krásné avýrazné. Nos možná trochu větší, to ano, ale na tak širokém obličeji, jako byl ten jeho, by menší působil nemužně. Najednou jí došlo, že se od snění okavárně Gran Caffé Malpighi dostala ke snaze schrastit manžela jako na bleším trhu, aoči se jí zalily slzami nikoli zklamáním, ale protože se jí hnusila povýšenost, sjakou si dovolila toho chudáka soudit.

Vtom se kní Stelvio otočil, jako by se sní chtěl podělit osvou radost, ale když uviděl, že je jí do pláče, úsměv mu ztváře zmizel.

„Pořád vám ještě není dobře, slečno Mariso?“ Přiblížil se kpokladně, ale ne příliš.

„To nic, jen malá slabost,“ mávla rukou.

Stelvio si ji starostlivě prohlížel. „Je hodně bledá,“ obrátil se kEttoremu, aby se ujistil, že to také vidí.

Ettore energicky přikývl. „Viď? To je tím, že málo jí. Doktor řekl, že má brát vitamíny, aby trochu pookřála. To ta chřipka…“ Vykročil kpultu, ale vpůlce se zastavil ausmál se nad náhlým nápadem: „Poslyš, Stelvio, co kdybys to děvče vzal na dobrou kávu smlékem acukrem? Třeba tady do cukrárny na rohu…“ amávl rukou směrem ven.

Marisa sebou trhla aoči se jí rozšířily.

Stelvio rozpačitě rozpřáhl ruce. „Ale já… nechci obtěžovat,“ zakoktal.

Ettore rozhodným krokem došel zpět kpokladně, popadl Marisu kolem ramen apopostrčil ji ke Stelviovi. „Jen si něco dejte ařekni Berardovi, že je to na mě, ať mi to připíše na účet. Zvu vás,“ nařídil avystrčil je ze dveří. „Zavolám zatím Camastrovým ařeknu, že se další dodávka pečiva kvůli mně odeset minut opozdí.

Jakmile se ocitli na chodníku, Stelvio Ansaldo se otočil. „Kabát! Pane Ettore! Přece nechcete, aby dcera zmrzla?“ Mezitím jí instinktivně položil ruku kolem ramen, jemně, aby ji ochránil před studeným lednovým větrem, který silně foukal.

Ettore zůstal chvíli stát na prahu jako přikovaný apozoroval je. Pak si pospíšil pro dceřin kabát. Marisa ho vzala aStelvio jí pomáhal rychle do něj vklouznout azachumlat se. Když odcházeli kBerardově cukrárně, Ettore Balestrieri se za nimi díval. Usmíval se.

Marisa dobře věděla, proč na ni Berardova manželka tak bezostyšně civí, když se se Stelviem posadili kmalému stolku. Vypili dvě kávy smlékem, aprotože Stelvio trval na tom, aby také něco snědla, dala si ještě briošku smarmeládou. Seděli mlčky aoba upírali pohled na svou sklenici. Marisa byla vděčná, že vtuhle hodinu ještě zela cukrárna prázdnotou, protože další pohledy by na sobě nesnesla.

„Nebude vám vadit, když mě váš otec zaměstná?“ zeptal se náhle.

„Proč by mělo?“

„Nevím, možná byste byla radši, kdyby to místo nabídl vašemu snoubenci.“

Když si představila Malpighiho, jak vzástěře za pultem krájí šunku, nedokázala se Marisa ubránit úsměvu, ikdyž nevěděla, jestli znervozity, nebo že ji to tak pobavilo. Povzdechla si: „Já snoubence nemám. Už ne.“

Stelvio kní zvedl oči aona kněmu také. „To proto vám nebylo dobře?“

Marisa si uvědomila, že vtónu jeho hlasu nebyl ani stín nechutné zvědavosti, jen upřímná starost. „Ano, taky,“ připustila.

„To mě mrzí,“ odpověděl hlasem náhle pevným, ale vřelým.

„Takové věci se stávají.“

„Ale člověk si přeje, aby se nestávaly, že?“

„To je pravda,“ přikývla sposmutnělým úsměvem, upíjela kávu azahřívala si ruce osklenici. Ukousla si kousek briošky apak ukázala na talířek. „Nedáte si taky?“

„Jen jezte, potřebujete nabrat sílu.“ Usmál se na ni.

Marisa si všimla, že má rovné bílé zuby. „Proč vám vlastně říkají Stelvio?“ Zeptala se, aniž věděla proč, apříliš pozdě si uvědomila, že její tón rozhodně neprozrazuje, že by to neobvyklé jméno nějak zvlášť oceňovala.

„Když byl můj otec ve válce vroce 1918, během bojů vhorách ho jedné noci zachránila před mrazem jeskyně uStelvia. Zatímco se třásl zimou, přísahal Panně Marii, že pokud se mu podaří vyváznout se zdravou kůží, pojmenuje svého prvorozeného syna právě Stelvio.“ Krátce se odmlčel, protože když mluvil ootci, stále ještě se mu třásl hlas. „Asvůj slib dodržel.“

Marisa mírně sklonila hlavu ke straně. „To je moc hezké…“ zašeptala snáznakem upřímného dojetí.

„Apak ho vté barabizně uakvaduktu zabil tyfus,“ uzavřel hořce akrátce pokrčil rameny.

„To je mi líto,“ položila náhle spontánně svou ruku na jeho.

Stelvio ji za ten projev blízkosti odměnil úsměvem, přestože si byli stále téměř cizí.

„Už opravdu musím jít,“ zvedla se Marisa, aby ze sebe konečně setřásla neodbytný pohled Berardovy ženy. „Za chvíli budeme otevírat.“

„Auž je vám trochu lépe?“

Marisa sodpovědí chvíli počkala. „Ano,“ přikývla pak upřímně. Poprosil ji, aby ještě chvíli počkala, než zaplatí, pak ji doprovodil ke dveřím lahůdkářství, atam si bez dalšího vzájemně popřáli hezký den. Stelvio aEttore si přes výlohu vzájemně pokynuli na pozdrav.

Příští ráno ho Marisa sotcem našli promrzlého před vchodem. Řekl, že bydlí daleko aměl strach, aby nepřišel pozdě, protože autobus staví dost daleko od jeho domu. Pustili ho dovnitř aEttore mu až sobřadnou vážností předal starý, ale udržovaný plášť, který sám nosil, když byl otřicet kilo lehčí, ak němu zástěru. Řekl mu, že opraní se stará Marisa, azástěra se musí bez diskuse denně měnit, takže každé ráno tu najde jednu čistou avyžehlenou. Stelvio se na Marisu omluvně podíval, že jí přidělává práci, apak se usadil.

Ettore se ho celé dopoledne držel jako stín, začal od základů avysvětloval mu, že oči, nos ahmat jsou prvními nástroji řemesla. Upozornil ho, že to chce čas, protože na místě, jako je tohle, je jedinou školou zkušenost. Stelvio nadšeně hltal každé jeho slovo, protože byl Ettore po smrti rodičů první, kdo se mu věnoval jako otec. Od kněžích pochytil něco ztesařiny azahradničení adlouho také skládal avykládal zboží na trzích, protože byl statné postavy, ale vlahůdkářství uBalestrierových to byla jiná písnička. Pořádek, úhlednost apříjemná vůně čerstvých, prvotřídních potravin, zboží, které slečna Marisa aranžovala ve výloze ana regálech spravou ženskou pečlivostí, sdůrazem na barvy, uspořádané krabice, cenovky nadepsané úhledným písmem. Apak sama slečna Marisa, tam vpravo, vonící po růžích.

Když zavírali na polední pauzu, trval Ettore na tom, aby knim šel Stelvio na oběd. Ten rozpačitě namítl, že to není třeba, že si může na jídlo někam zajít, ale Ettore nedal jinak. Poslal Marisu, aby upozornila Letizii, že je potřeba prostřít pro jednoho hosta navíc, apřesně ve čtvrt na dvě už všichni seděli uBalestrieriových ustolu. Ženy mlčky, oči upřené do talíře, Ettore veselý ahovorný. Vyprávěl, že když mu bylo osm, jeho první šéf, jistý Peppe Carpi, si ho vzal do uzenářství vSan Giovanni jako učně ahned ho šoupl za pult, aby obsluhoval, ikdyž musel stát na stupínku, protože byl ještě moc malý. Pracoval patnáct hodin denně, tou dřinou si odrovnal záda advakrát si málem uřízl prst, ale vpouhých osmnácti už měl vlastní obchod avěrné zákazníky, ochotné vystát frontu, protože nechtěli obsloužit od nikoho jiného. Pyšně ukazoval ukazováček pravé ruky hrbolatý od hlubokých jizev, adokonce trochu zkřivený, ahrdě prohlásil, že do své živnosti vložil život akdyby nebylo válek, měl by takových obchodů už deset. Vprvní válce ho na frontě málem zabila kulka do zad, druhá ho připravila ovětšinu toho, co za třicet let odříkání vybudoval. Ale zůstal stát na nohou, pevný jako skála. Stelvio se na něj díval plný obdivu as nevyhnutelným náznakem ostychu pochválil Letizii jídlo, protože bylo vynikající. Zamumlala poděkování amávla ledabyle rukou, kvůli čemuž vypadala spíš otráveně než potěšeně.

Když odva dny později dorazil od Camastry Ruggero, působil už Stelvio Ansaldo dojmem, jako by se tu narodil avyrostl. Vzal košíky spečivem apřesypal je vzadu za pultem, stěžoval si, že chybí skoro půl kila houstiček, takže to musel Ruggero znovu zkontrolovat azapsat na stvrzenku. Pak podle Ettorových instrukcí, které měl na paměti, ještě sám od sebe očistil šunku od kosti, atak kolem deváté hodiny udělal Ettore něco, co za celých pětačtyřicet let ještě ne: ikdyž měli otevřeno, sundal si zástěru adovolil si ten luxus zajít si kBerardovi na kávu. Stelvio ho, plný hrdosti, sledoval, jak odchází právě ve chvíli, kdy si přišla paní Cavaniová jako každý čtvrtek nakoupit na večeři pro syna.

„To je naše vážená zákaznice, Stelvio! Tak mi neudělej ostudu,“ řekl mu aobřadně kývl dámě na pozdrav.

Stelvio přikývl avstřícně se usmál.

Marisa súdivem sledovala, jak otec spokojeně odchází srukama vkapsách pláště. Pak se shlubokým povzdechem podívala na Stelvia Ansalda.

Jednoho večera na konci ledna, když si Marisa ukládala prádlo do komody ve svém pokoji, vešla její matka azavřela za sebou dveře. Teď už spolu téměř nemluvívaly. Uoběda byl důvodem absence rodinného tlachání Stelvio au večeře raději mlčeli, protože vážili každé slovo. Onedělích už Balestrieriovy nebylo vidět na mši vkostele, ani už nechodili na návštěvu kEmmě, která měla zprávy od Letizie, ale sMarisou se neukazovala. Marisa tím hluboce trpěla, protože si nikdy nepomyslela, že by se mohla cítit opuštěná isvou sestrou. Ale Letizia aEmma spolu denně dlouze rozmlouvaly az těchto rozprav vzešlo rozhodnutí, které jí matka přišla sdělit.

Marisa si dál pečlivě ukládala hedvábné spodničky.

„Aodkdy?“