Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU a použití této knihy k trénování AI jsou bez souhlasu nositele práv zakázány.

C.L.Miller

Starožitníkův průvodce vraždou

Z anglického originálu The Antique Hunter‘s Guide to Murder, vydaného nakladatelstvím Atria Books v New Yorku v roce 2024, přeložil Ondřej Frühbauer.

Vydala GRADA Publishing, a. s., pod značkou METAFORA v Praze roku 2025 jako svou 9871. publikaci.

Redakce Kateřina Romanová
Korektura Kateřina Hájková
Odpovědná redaktorka Karolína Stránská
Technická redakce Hana D. Benešová
Sazba Alena Libichová
Obálka Jiří Klimeš
Tisk a vazba TBB, a. s., Banská Bystrica

První vydání, Praha 2025

GRADA Publishing, a. s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
www.grada.cz, www.metafora.cz

Cover Design © Jiří Klimeš, 2025

The Antique Hunter's Guide to Murder © 2024 by C. L. Miller
Copyright © 2024 by BWL Management LTD
Published by Atria Books, New York, USA
Translation © Ondřej Frühbauer, 2024
Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2025

All rights reserved

Tato kniha je fiktivním dílem. Jakákoli podobnost s historickými událostmi, skutečnými osobami či místy je užita ve fiktivním kontextu. Další jména, postavy, místa i události jsou produkty autorčiny představivosti a jakákoli podobnost se skutečnými událostmi, místy či osobami je čistě náhodná.

ISBN 978-80-7625-869-3 (ePub)
ISBN 978-80-7625-868-6 (pdf)
ISBN 978-80-7625-196-0 (print)

Věnováno mé matce

Judith Millerové

a mému otci

Martinu Millerovi.

„‚Poznej sám sebe‘ stálo na branách starého světa. Na branách nového světa spatříme nápis: ‚Budiž sám sebou!‘“

— Oscar Wilde

PROLOG

Kdyby byl Arthur Crockleford normální starožitník, snad by ta noc nikdy nepřišla.

Arthur se skláněl nad stolem a dokončoval poslední přípravy. Zrovna nalepil do zápisníku zbývající fotografii, když tu zaslechl na kočičích hlavách za svým starožitnictvím zvuk pneumatik. Střelil pohledem po georgiánských sloupkových hodinách. Tenhle kousek opravdu miloval, pořídil je před lety od překupníka z Portobello Road jako jednu ze svých prvních starožitností. Mosazné rafičky ukazovaly osmadvacet minut po jedné v noci.

Dlouhou vstupní chodbou vedoucí od zadního vchodu pronikl závan ledového nočního vzduchu. Někdo otevřel dveře. Starožitnictví osvětlovala jen lampa na Arthurově stole; po zádech mu přejel chlad, až se mu zježily chloupky v zátylku.

Jsou tu.

Zachvěl se a jeho plnicí pero učinilo opravdu poslední tečku. Hodiny odzvonily půl.

Je čas.

Arthur vstal a spěchal ke schodům vedoucím do jeho bytu nad starožitnictvím. Přesně věděl, které schody vržou, a musel je překročit, když se chtěl pohybovat nenápadně.

Luplo mu v koleni; to se ozvalo staré zranění.

Na konci schodiště se zastavil a zahleděl se do stínů tam dole. Přemítal, kdo z nich asi přišel. Všechna světla v bytě byla zhasnutá, Arthura obklopovala černočerná noc.

Krátce zkontroloval jednotlivé pokoje – tady bylo všechno v pořádku.

Ze starožitnictví k němu dolehl zvuk kroků: někdo se plížil po středověkých podlahových trámech. Arthur se zachvěl.

Celá desetiletí tenhle tajný život miloval, užíval si každou jeho vteřinu. Až do těch událostí v Káhiře. Kdyby se byl rozhodl jinak a nechal tenhle skrytý svět za sebou, snad by se byl mohl vyhnout důsledkům, které jej dnes v noci dostihly. Ale co se stalo, to se stalo, ne? Mohl jen doufat, že ho Freya jednoho dne pochopí. A že aspoň pro ni nebude příliš pozdě.

Arthur se vydal zpět, dolů ze schodů, a tentokrát šel schválně tak, aby byl slyšet.

Jeho zrak přejížděl příšeřím po vystavených starožitnostech. Na každé z nich visela cenovka, to ale neznamenalo, že se s nimi hodlal rozloučit. Při pohledu na všechny ty poklady, které tolik miloval, vzplál v jeho nitru hněv, ale věděl, že v tomhle boji už nemůže zvítězit. Rukou si pročísl rozcuchané šedivé vlasy a srovnal si historický nákrčník. Jestli se má dnes jeho příběh uzavřít, ať je na něj Carole aspoň pyšná, že si dal záležet a odešel ve velkém stylu.

„Haló? Je tam někdo?“ zvolal hlasitě, v naději, že ho uslyší i sousedé. Jestli bude třeba určit čas jeho smrti, tímhle jim to usnadní.

Stanul u sklopného mahagonového stolku, který skýtal útočiště několika jeho oblíbeným vázám.

Snad se měl pokusit spustit poplašné zařízení. Možná měl volat o pomoc. Nebo se mohl rozběhnout k telefonu a vytočit číslo na policii. Bylo ale zřejmé, že ho konečně dostihla temná stránka světa obchodu se starožitnostmi, a Arthur usoudil, že jí nejspíš nemůže unikat navěky. A na to, aby neustále utíkal, byl už moc starý.

Teď je to na tobě, Freyo.

Z chodby, temné jako dno uhláku, se vynořila postava. Arthur napjal zrak. Tvář jí halily stíny, Arthur ale rozeznal, co dělá: popotahovala se za lem rukavic, aby se ujistila, že je má nasazené.

Potom vkročila do osvětlené části obchodu.

„Musím přiznat, že jsem čekal někoho jiného,“ pravil Arthur.

1

„Každé pátrání začíná tím, že se něco ztratí… nebo se toho někdo zmocní.“

— Arthur Crockleford

Freya

Přejela jsem konečky prstů po důlku, který ve zdi londýnského muzea Victoria and Albert zanechala střepina pumy. Ta stěna zažila už mnohé a od chvíle, kdy ji v roce 1909 postavili, přečkala všechno lidské i přírodní dopuštění. Žádná vichřice ani válka ji nedokázala porazit. Kéž bych i já sama byla tak silná!

Z domova jsem odešla časně ráno, dřív, než dorazil realitní agent, a probíjela jsem se ranní špičkou, jedním autobusem za druhým, až do čtvrti South Kensington. Tam jsem se posadila do kavárny a čekala, než otevřou muzeum. Victoria and Albert neboli V&A byl můj soukromý bezpečný přístav, kam jsem mohla vždycky uniknout.

Usměvavý vrátný otevřel hlavní vchod. Byla jsem mezi prvními návštěvníky – turisté si nejspíš ještě dopřávali snídani u švédských stolů.

Do nosu mi zavála známá vůně leštěnky a podpatky mých bot zaklapaly na dlaždicích prostorné síně. Usmála jsem se. Skoro to stačilo, aby se mi z paměti vytratila cedule s nápisem „Na prodej“, vyvěšená na brance mého domu.

Můj bývalý manžel James se před devíti lety odstěhoval a od té doby na mě naléhal, abych dům prodala. Nejspíš mu připadalo, že je pro mě veliké viktoriánské vily na drahém předměstí škoda. Nakonec jsme se dohodli, že tu zůstanu, dokud naše dcera Jade nebude plnoletá. Ta teď ale odletěla do Ameriky, kde nastoupila na univerzitu, takže jsem prodeji domu už neměla jak zabránit. Skončily mi přídavky na dítě – Jade už taky dávno nebyla dítě – a bez nich jsem neutáhla ani samotnou hypotéku.

Připadala jsem si jako řízená autopilotem, který mě neomylně vedl do britské galerie v prvním podlaží. Minula jsem Velkou postel z Ware, tak obrovskou, že by se do ní vešly dvě rodiny, a tak slavnou, že se o ní zmiňuje i sám Shakespeare ve Večeru tříkrálovém. Dál po mojí pravici stála knihovna, podobná té, kterou kdysi vlastnil Samuel Pepys. Konečně jsem dospěla ke kamennému schodišti vedoucímu do třetího podlaží, k expozici nábytku věhlasného truhláře Thomase Chippendalea. Do světa starožitností nepatřím už přes dvacet let, ale když vidím skvěle zhotovené křeslo nebo zrcadlo s nádherně zlaceným rámem, dokážu na ně hodnou chvíli zbožně zírat.

V oddělení Chippendaleova nábytku znám každý exponát jako své boty a teď mě zarazilo něco nepatřičného na Garrickově posteli (tu pojmenovali podle kdysi slavného herce Davida Garricka). Nahnula jsem se tak blízko, jak jsem se odvážila, a pozorně jsem zkoumala každou píď zdobené tkaniny. O chvilku později jsem to odhalila: přehoz, kryjící lože, byl lehce zmačkaný. Některý z návštěvníků se rozhodl osobně vyzkoušet pohodlí staré matrace a zanechal po sobě stopy.

Do hloubi duše mě to pobouřilo a rozhlédla jsem se po nějakém zaměstnanci galerie.

V té chvíli se mi v kapse rozezvučel telefon a vyzváněcí melodie mi prozradila, že volá teta Carole. Tenhle cinkavý tón jí nastavila Jade předtím, než odletěla do Los Angeles, a já jsem ho zatím nestačila změnit. Vytáhla jsem mobil a umlčela ho. Zoufale jsem toužila slyšet tetin hlas, ale ne zrovna v téhle chvíli. Obhlížela jsem prázdnou galerii a pak zamířila zpátky ke schodišti. Snad tu konečně zastihnu některého ze zaměstnanců. Telefon se ozval znovu a neúnavně mi vibroval v kapse. Mělo mi dojít, že se Carole nedá odbýt. Bude mi volat tak dlouho, než telefon zvednu.

„Carole,“ zašeptala jsem do mluvítka, „promiň, ale teď není –“

„Freyo, drahoušku,“ přerušila mě teta Carole dramaticky, „je to už dnes?“

„Je, dneska ráno tam vyvěsí ceduli,“ odpověděla jsem.

„Ten James je ale zpropadený darebák!“ pokoušela se dodat svému hlasu nazlobený tón, ale ozvalo se v něm i cosi jiného; takhle mluvila, když se snažila něco předstírat. „Není vhodná chvíle nechat to prostě být? Vyrazit po nové cestě, najít si nové dobrodružství…“

„Nebudu se stěhovat,“ snažila jsem se, aby můj hlas zněl vyrovnaně. „Takové zadostiučinění mu nehodlám dopřát.“

„Samozřejmě,“ odvětila teta a popotáhla nosem. „Jenže, má drahá… já budu nejspíš potřebovat, abys na chvíli přijela domů.“

„Proč?“ Taková žádost se tetě Carole nepodobala. Do Little Meddingtonu jsem už celá desetiletí nevkročila. „Co se děje?“

„Inu…“

„Carole?“ Žaludek se mi sevřel a puls vylétl. Bylo neobvyklé, aby teta musela hledat slova. „Jsi v pořádku?“

Hluboce se nadechla. „Něco hrozného se stalo… Arthurovi… je to tak…“

„Arthurovi?“ Klid, který jsem si dokázala na chvíli vnutit, byl ten tam. Co to jen Carole napadlo, mluvit o tom člověku, když ví, do čeho mě tenkrát před lety v Káhiře navezl? Ví, že nenávidím i samotné jeho jméno, a už vůbec se nechystám vést diskuze o tom, do jakého průšvihu se zase namočil. Zamířila jsem ke schodišti – tohle nejspíš nebude rozhovor vhodný do ticha muzejních expozic.

„Je to zkrátka… oni tvrdí, že ve tmě spadl z těch starých schodů a dostal infarkt, ale já jsem si jistá, že v tom je víc. Vydala jsem se za ním, protože mi v sobotu odpoledne volal a mluvil dost divně. Když jsem tam dojela…“ Tetě Carole se zlomil hlas.

„Carole?“ zarazila jsem se uprostřed kroku mezi dvěma schody. „Je…?“ Nedokázala jsem říct nahlas slovo „mrtvý“, ale v srdci jsem cítila, že právě to Carole myslí.

Nepřežil to?

Mou první reakcí byla neočekávaná vlna úlevy. Tu však vzápětí následovala ostrá výčitka svědomí. Arthura jsem nesnášela nejvíc ze všech lidí, co jich po světě běhá, pro Carole byl ale nejlepší přítel – v podstatě člen rodiny. A kdysi dávno, před mnoha lety, jsem ho i já sama brala jako dědečka.

„Nechtěla jsem ti volat, vím přece, co se u tebe dneska děje. Když jsem ale dorazila k jeho starožitnictví, přitočil se ke mně ten nový úlisný notář a začal vykládat, že se mnou a s tebou musí neprodleně mluvit.“

Postřehla jsem, že se Carole chvěje hlas, ale její slova mi nějak nedocházela.

„Je mi to líto, teto,“ vypravila jsem ze sebe. Carole se vysmrkala a já jsem si představila, jak jí po tvářích stékají slzy. Napadlo mě, zda se na toho notáře nesoustředí právě proto, že nedokáže snést pomyšlení na Arthurův odchod. Rozhodla jsem se rychle a bez váhání. „Samozřejmě za tebou přijedu a s tím notářem ti pomůžu.“

„Ach, to je ale vynikající,“ rozzářila se teta okamžitě a mně došlo, že to na mě od začátku hrála. „Vím, že jste se s Arthurem osobně nesetkali od…“ zarazila se. „Ale tím se teď zabývat nemusíme, že? Budou i vhodnější chvíle. Vím však, že i on by chtěl, abys přijela.“

Já jsem naproti tomu věděla, že by o nic takového nestál, ale Carole mě tam potřebovala a na ničem jiném nezáleželo. „Hodím si do batohu pár věcí a hned odpoledne sednu v Colchesteru na vlak. Zůstanu u tebe tak dlouho, jak budeš potřebovat. S notářem se vypořádáme společně.“

„Výtečně. Pošli mi zprávu, až se budeš blížit, přijedu tě vyzvednout.“

„Ne, nedělej si starosti, vezmu si taxík,“ řekla jsem rychle. Carole byla nejhorší řidička ve Východní Anglii a její mercedes, prastarý kabriolet, se na úzké venkovské cesty vůbec nehodil. Carole ovšem věřila, že ho dokáže skvěle ovládat při jakékoli rychlosti. V té věci jsme se nikdy neshodly.

„V žádném případě! Svítí slunce, je jaro, skvělá příležitost k projížďce bez střechy!“

Jak jsem ji mohla odmítnout potom, co se právě stalo? „Dobře, jestli si jsi naprosto jistá, že zvládneš řídit.“ Takže budu muset přibalit ještě pár věcí: pořádnou pláštěnku, několik šátků na hlavu a kopii úrazového pojištění.

„Jsem v naprostém pořádku. Těším se na tebe.“

Zavěsila jsem a v tom okamžiku se mi začaly vracet nevítané vzpomínky na Arthura. Pokusila jsem se je potlačit úvahou, jestli se vyplatí vyhodit spoustu peněz za taxíka, abych se dostala z V&A včas domů a stihla se zabalit, jenže se nedaly tak snadno zaplašit.

Bylo mi dvanáct let a byla jsem sirotek. Pravou dlaň mi hyzdila šeredná spálenina – tu jsem utržila při požáru od rozžhavené kliky dveří pokoje svých rodičů, které jsem se marně pokoušela otevřít. Tehdy mě teta Carole vzala pod svou střechu. Děti v nové škole mi pořád civěly na spálenou ruku a nikdo se s tou divnou holkou nechtěl kamarádit. Nedokázala jsem odpovídat na všetečné otázky svých spolužáků; každý chtěl vědět, jak jsem přežila ten požár, ale zdálo se, že skutečná dívka, ukrytá za obvazy, vlastně nikoho nezajímá. Uvědomovala jsem si jen jediné: že je všechno v háji a že jsem zkrátka jiná. Brzy jsem úplně přestala mluvit.

Pak mě Carole představila svému nejlepšímu příteli Arthurovi Crocklefordovi. Zastihli jsme ho ve starožitnictví, kde zrovna cídil stříbrný svícen. Byl asi padesátiletý, průměrně vysoký s vlasy v barvě soli a pepře bezchybně sčesanými na stranu. Měl na sobě jasně modrý oblek, jeho oči byly laskavé a úsměv vlídný. „Moc rád tě poznávám,“ řekl mi. „Carole se zmínila, že máš cit pro detail.“ Zvedl svícen ke světlu a já jsem si všimla nevyleštěné plošky, na kterou zřejmě se svým hadrem zapomněl. Přistoupila jsem k němu a ukázala na to místo.

Arthur zavrtěl hlavou nad svou nepozorností a pokračoval v cídění. Zajímal se o tátovu práci v Britském muzeu i o maminčino restaurátorské nadání a mé mlčení ho ani v nejmenším neodradilo; povídal dál a já jsem vstřebávala jeho hřejivou přítomnost. Arthur mi pomohl, abych se dokázala soustředit na život svých rodičů, ne na jejich smrt. Téměř okamžitě jsem si ho proto zamilovala.

Carole si s mým mlčením dělala starosti, ale Arthur už měl plán.

Jedno sobotní odpoledne, asi půl roku po smrti rodičů, mě s Carole pozval k sobě do obchodu a ukázal mi starožitný porcelánový talíř opravovaný metodou kincugi – japonskou uměleckou technikou, kdy se rozbité nádobí vyspraví s pomocí zlata. Přejela jsem konečkem prstu po blyštivých liniích spojů. Slova, která jsem v sobě uzamkla, se mi začala zhmotňovat na jazyku i v dechu. „To je… krása.“ Můj hlas byl slabý a zněl jako rezavý pant, když jej však teta Carole uslyšela, sevřela mě v pevném objetí.

„Ten talíř už není stejný, jako býval dřív, ale pořád má velikou cenu,“ pronesl Arthur. „Většina z nás zažila nějaké zranění, většina byla tak či onak rozbitá. Za jizvy se ale stydět nemusíme, dělají nás tím, kým jsme. A tyhle střepy znovu spojilo opravdové zlato.“

Tehdy ve starožitnictví s kincugi talířem v ruce jsem pocítila, jak se mi v hrudi cosi uvolnilo.

„Kdo ten talíř rozbil?“ zeptala jsem se. „A proč?“ Arthur však jen pokrčil rameny a vrátil jej do zasklené skříňky.

„Chci se dozvědět, jak se to stalo,“ trvala jsem na svém.

„To ale není pro pointu příběhu podstatné,“ opáčil Arthur.

„Pro mě je to důležité! Musím se to dozvědět.“

Arthur se usmál. „Tak dobře. Před dávnými lety patřil ten talíř rodině, která bydlela u moře. Jedné noci ale přišla tsunami a udeřila na jejich dům. Přežil jen jediný chlapec. Když se vrátil na místo, kde stával jeho dům, našel jen tenhle rozbitý talíř,“ poklepal Arthur na skříňku, ve které artefakt spočíval na stojánku. „Tak ho opravil, schoval do tlumoku a vydal se za moře hledat dobrodružství.“

Přitiskla jsem nos ke sklu. Chápala jsem, jak se asi cítil ten hoch – musel být dočista zlomený –, a obdivovala jsem, že dokázal ten talíř opravit a vykročit za novým životem. Arthur mi dal naději a ukázal mi, že i střepy se mohou blyštět skrytým tajemstvím a objevováním nového. Toho dne jsem pochopila, že v každém předmětu se ukrývá příběh, který jen čeká na toho, kdo jej dokáže odhalit.

O několik let později jsem začala v Arthurově starožitnictví pracovat. Občas jsem ten talíř vzala do ruky a na rtech se mi objevil úsměv. Už dávno jsem nevěřila Arthurově historce, ale uznávala jsem, že mi tehdy s její pomocí ukázal možnost nového začátku a dal mi naději.

Tahle vzpomínka otevřela dveře další: Arthur seděl za svým mahagonovým stolem s nezbytnými barevnými kapesníčky, úhledně složenými v kapse saka, a listoval aukčním katalogem. V zubech svíral pero, připravené zakroužkovat předmět, na který hodlal přihodit. Občas zařinčel telefon, to mu volal některý aristokratický sběratel či druh z vinárny. Arthur byl známý jak svým mimořádným a nezvyklým stylem projevu, tak i dlouhými rozhovory, které vedl s každým, kdo do jeho starožitnictví jen vkročil – návštěvníci tak cítili povinnost něco si koupit a jen zřídkakdy odcházeli s prázdnou. Arthura každý miloval.

Snad kdybych se tehdy soustředila jen na to, jak odhalit starožitnost, za kterou se dá utržit „pořádný balík“, nebyla bych se ocitla v tak ošemetné situaci. I když obchodování se starožitnostmi nebylo Arthurovou největší vášní, nepřestával se dívat po „skrytých pokladech“ – neznámých či neidentifikovaných starožitnostech, které se daly koupit na aukcích či na trzích a potom vynesly pěkné peníze. Já jsem neměla zájem stát se tradičním obchodníkem se starožitnostmi, proto jsem se ze všech sil soustředila na jiné „podnikání“, kterému se Arthur víceméně tajně věnoval – pátrání po ukradených předmětech a jejich vracení právoplatným majitelům. O řadu let později jsem ale o tuhle kariéru přišla; do toho vlaku se už nedalo naskočit zpátky.

Slunce se ukrylo za mrakem a svět potemněl. Povzdychla jsem si, protože se možná budu muset smířit s tím, že ohledně svého domu už nezmůžu nic a přijdu o něj; pro Carole ale něco udělat mohu. Musím se pokusit pomoct jí v jejím nepředstavitelném žalu, stejně jako pomohla ona mně, když jsem před víc než třiceti lety přišla o oba rodiče.

Rozhlédla jsem se po černém taxíku a mávla na první, který se namanul. S výdaji jsem si hlavu nelámala. Musela jsem se vydat tam, kde mě potřebují.

2

„Naslouchej, Freyo, neustále naslouchej.“

— Arthur Crockleford

Bylo pozdní odpoledne a já jsem se svezla do sedadla Carolina mercedesu, kabrioletu v barvě námořnické modři. Vzápětí jsem se držela jako o život, protože Carole dupla na plyn a vyrazila uzoučkými cestami kraje Dedham Vale; řídila a zároveň mávala na každého cyklistu či pejskaře, kterého míjela. Mercedes se řítil tak rychle, že za námi zněly slábnoucí polekané výkřiky, a mě napadlo, jestli náhodou nenastal den, kdy mě její řidičské schopnosti konečně sprovodí ze světa.

„Jestli ještě jednou takhle zalapáš po dechu,“ překřičela teta Carole ohlušující burácení větru, „tak na to opravdu šlápnu a potom uvidíme, kam se poděly zbytky tvé kuráže.“

Vlasy mi v poryvech vichru poletovaly a oči začaly slzet. Vytáhla jsem jeden ze svých oblíbených klasických šátků značky Hermès a pokusila se jej ovinout kolem hlavy ošlehávané větrem. Zaječela jsem, ať zastaví a vytáhne střechu, která nám v případě nehody poskytne aspoň nějakou ochranu.

Carole obrátila oči v sloup. „Musíš se přestat hned všeho bát. Nemůžeš přece strávit život v muzeích nebo obchodech se starožitnostmi a jen se na věci dívat. Musíš něco dělat – jen nech vítr, ať ti trochu načechrá pěšinku! A mimoto dokonale ovládám protikolizní techniky řízení vozu,“ dodala teta. „Trvalo mi celá léta, než jsem se v tomto umění stala mistrem.“

„Tak umění,“ procedila jsem skrze sevřené zuby. Zmocnil se mě pocit, že Carole se chce pohádat; zkrátka, že udělá cokoli, co jí pomůže na chvíli zaplašit žal, který ji musel drtit. Její kritika mé lásky k muzeím a trhům starožitností však přesto zabolela. Jak míjela léta, zůstaly mým jediným spojením se světem, který jsem tolik milovala. „Aby bylo jasno, když se procházím po Britském muzeu, ve V&A nebo na zimních trzích Art and Antiques Fair v Olympii, tak něco dělám! Studuji řemeslné provedení nejskvělejších starožitností na našem území.“ Po opuštění světa starožitností mi zbýval jen jediný způsob, jak uchovat své znalosti na nejvyšší úrovni – studovat ty nejlepší exempláře, které se daly nalézt.

Carole zavrtěla hlavou a nadechovala se k odpovědi, když tu se proti nám vyřítil land rover nejvyšší třídy. Zadržela jsem dech a připravovala se na náraz – říkala jsem si, ke komu bych se asi měla modlit, když do kostela chodím jen na svatby, pohřby a křty dětí. Carole strhla vůz na stranu a zadupla brzdu. Do tváře mě švihly větévky a auto zastavilo. Rázem jsem otevřela oči; mé prsty stále svíraly okraje sedadla.

Zastavily jsme v nevelkém rozšíření, vysekaném v živém plotu právě proto, aby se protijedoucí auta mohla míjet.

Teta Carole poněkud potřeštěně zamávala, až jí tyrkysové náramky zvonily; ze zatáčky, do které nebylo vidět, vyjel veliký traktor.

„Dobré ráno, Simone! Jak se daří tvým výstavním kravkám?“ vrhla na řidiče těžkopádného stroje zářivý úsměv.

Simon se na pozdrav dotkl kšiltu své potrhané čepice. „Stračeny se maj’ dobře,“ odvětil výrazným měkkým suffolkským přízvukem. „Koukám, že přijela návštěva?“ Motor nového nablýskaného traktoru rytmicky brumlal.

„To je má neteř z Londýna,“ odpověděla teta Carole a vrhla na mě soucitný pohled. „Potřebuje trochu čerstvého vzduchu.“

Simon chápavě přikývl a zatvářil se, jako by i pouhá zmínka o Londýnu mohla vyvolat dýchací potíže.

„A navíc,“ odmlčela se, následujíc lety prověřenou tradici, podle níž je třeba dát zlé zprávě prostor, aby patřičně zaúčinkovala, „musíme zařídit Arthurův pohřeb.“

„Strašná věc, odejít takhle znenadání,“ zavrtěl Simon hlavou. „Upřímnou soustrast,“ dotkl se opět štítku své čepice.

„Děkuji.“ Carole zařadila rychlost. „Přijdeš na obřad?“

„Nejspíš jo.“ Otočil volantem a povolil brzdu. „Tak spánembohem,“ zavolal za námi, jak měli místní ve zvyku.

Carole přidupla plyn. „Simon Craven je moc milý. Za manželku má Agathu. Ta převzala po své matce čajovnu U Šálku, a navíc zasedá ve farní radě.“ Teta přestala sledovat vozovku a významně na mě pohlédla. Já jsem ale vůbec netušila, co má Agatha Cravenová a místní farní rada společného s čímkoli důležitým.

„A co?“ zeptala jsem se.

„Takže ví dřív než kdokoli jiný o všem, co se tu šustne. Zaskočíme za ní do čajovny a poslechneme si, co je nového.“

Ve vesnicích jako Little Meddington byly klepy skutečně tou nejtvrdší měnou. Carole se však obvykle v drbech nevyžívala a já jsem začala přemítat, co má asi za lubem. Ještě ve chvíli svého příjezdu jsem pevně věřila, že tetu zastihnu zhroucenou a v slzách.

Povětří vonící jarem mi bušilo do tváře; teta Carole prolétla smykem další zatáčku.

„Zapni si pás!“ křikla jsem a ukázala Carole na rameno, bez valné naděje, že má připomínka něco zmůže.

„Bývala jsi jednou z nejprůbojnějších dívek v kraji! Všechna tvá dobrodružství, když jsi pátrala po ukradených artefaktech a –“ tu se Carole zarazila, protože věděla, že není moudré mluvit o tom, co přišlo pak. Raději změnila téma. „To všechno ten nesnesitelný James. Od začátku tě ponižoval a snažil se tě přesvědčit, že nemůžeš mít vlastní kariéru.“

„Naše manželství nebylo zpočátku špatné,“ namítla jsem, ale hned jsem se zarazila, než bych vyslovila příliš nehoráznou lež.

Ta vzpomínka ovšem Carole dopálila, což se projevilo ještě energičtější manipulací s plynovým pedálem. Prolétly jsme úzkou uličkou jako raketa a minuly odbočku k hostinci. Právě tudy jsem kdysi klopýtala, když jsem trochu přebrala; to bylo o prázdninách během studií historie na Newnham College v Cambridgi. Vzpomínám, že stačilo zvednout zrak a spatřila jsem tetu Carole, jak vyhlíží z okna v ložnici a dává pozor, abych se ve zdraví vrátila domů.

Za pár vteřin se před námi objevil dům, ve kterém jsem strávila dětství.

Old Forge, Stará kovárna, byla památkově chráněná budova tyčící se vedle úzké uličky lemované vysokými náspy, která obtáčela periferii Little Meddingtonu. Příkrá došková střecha a nerovné zdi stavení dominovaly okolní zvlněné zemědělské krajině. V dálce se hrdě tyčil kostel Panny Marie, vybudovaný koncem patnáctého století – John Constable si ho oblíbil a rád jej maloval. Ne bezdůvodně se zdejším končinám často říká Constableův kraj. Neubránila jsem se zdráhavému úsměvu. Bylo dobré vrátit se po takové době zase domů a já jsem doufala, že má přítomnost tetě Carole pomůže. A zcela upřímně jsem si musela přiznat, že s radostí přijímám záminku, která mě odvádí co nejdál od davu potenciálních kupců, kteří budou v následujících dnech kroužit mým domem. S obavami jsem si představila, jak otevírají každou skříňku a prolézají mými věcmi, a to ještě dřív, než vůbec vyřkli nějakou nabídku – jako by čmuchání po cizím domě bylo nedílnou součástí koupě nemovitosti.

Mercedes náhle zastavil a já jsem se vypotácela ven. Země se mi trochu houpala pod nohama. Okna domu byla otevřená dokořán. „Ale vchod jsi zamkla, že?“ zeptala jsem se tety.

„Kdo by asi přišel loupit do takové zapadlé uličky?“

„Každý. Právě proto, že to je zapadlá ulička a nikdo je tu neuvidí,“ odpověděla jsem. „Vyšetřovala jsem dost krádeží, tak bych to měla vědět.“

Carole se přezíravě zasmála. „Ke mně se nikdo nevloupá. Nezapomeň, že hlídá Harley.“

Harley byl letitý labrador se srstí barvy čokolády, pokřtěný po motocyklu Harley Davidson, který teta kdysi vlastnila. Carole ho o sobotách brávala k řece Stour, aby si zaplaval a rozhýbal staré klouby, většinu času však Harley trávil spánkem vedle švédské trouby značky AGA nebo přímo na pohovce.

„Žila jsi moc dlouho ve městě. Mohu ti ale slíbit, že dokud u mě zůstaneš, budu zamykat; na tvé naléhání jsem před měsícem dokonce nechala zkontrolovat všechny požární hlásiče.“

„Jen se ujišťuji, že o tebe nemusím mít strach,“ sevřela jsem prsty kolem zjizvené tkáně, kterou oheň zanechal na dlani mé pravice.

Carole se ke mně natáhla, rozevřela mi prsty a vzala mě za ruku – tak to dělala odjakživa, kdykoli si všimla, že se stahuji sama do sebe. Pevně mi stiskla dlaň. „Já se nikam nechystám,“ objala mě. „Vítám tě doma. Pojďme postavit na čaj. Musíme si promluvit.“

Zhluboka jsem se nadechla a zvedla tvář k nebesům. Slunce mě zahřálo na tvářích. Cestou do Suffolku jsem nedovolila bolesti ze ztráty domova, aby mě dostihla, a podařilo se mi uniknout i zmateným pocitům vyvolaným zprávou o Arthurově smrti. Když jsem sledovala Carole, jak otevírá zadní vchod a vstupuje do domu, došlo mi, že její povzbudivý úsměv a častá objetí mě měla odjakživa chránit před strachem. Při tom požáru jsem přišla o rodiče a Carole ztratila staršího bratra. Tehdy jsem se často probudila uprostřed noci a zoufale volala maminku. Carole se vždycky hned objevila a utěšovala mě – tehdy jsme se tolik sblížily. Proto mě nyní těšilo, že se mohu vrátit domů a na oplátku pomoci zase já jí, až ji dostihne otřes ze ztráty Arthura.

Proudy jarních slunečních paprsků pronikaly okny se zasklením usazeným do olověných rámečků a osvětlovaly kuchyň, jakou by člověk čekal na statku. Zářící částečky prachu tančily nad velikým dubovým kuchyňským stolem a švédská trouba sálala žárem i o vlahém jarním dni. Přejela jsem dlaní po kuchyňské lince a sáhla po konvici. Bylo mi, jako bych nikdy neodjela.

Čekala jsem, až se voda začne vařit, a zatím jsem vyhlížela oknem do zahrady plné narcisů, divokého máku a rozkvetlých jabloní. Za plotem se táhla krajina, kudy jste mohli procházet míli za mílí a co chvíli jste míjeli přívětivou vesnickou hospodu, nabízející dobrou míru vína. Připomnělo mi to, jak nádherně bývá v Suffolku, když ho zalévá sluneční záře.

„Máš tak krásnou zahradu,“ ocenila jsem a sáhla po plechovce na sušenky, ukryté za krabicí cukru.

„Teď je nejlepší roční období. Arthur mi měl posekat trávník – byli jsme domluvení na zítřek – a potom bychom bývali zašli k Agathě na snídani.“ Zdálo se, že ta vzpomínka zasáhla Carole zcela nečekaně. Teta svraštila čelo a její slova přešla v zakašlání, jako by tím způsobem ze sebe vypuzovala bolest. Krátce jsem jí stiskla rameno. Byla hubenější, než jsem si pamatovala.

Poplácala mě po ruce, aby dala najevo, že je za to gesto vděčná. „Teď když jsi tady, si musíme promluvit o Arthurovi.“ Nejspíš jsem obrátila oči v sloup, protože hned dodala: „Já chci zase slyšet všechno o Jade a jejím vzrušujícím novém začátku v Kalifornii. Samozřejmě že o to opravdu stojím! Jenže Arthur má dnes přednost, má drahá, a já nehodlám umlknout, dokud mě nevyslechneš. Ať už tě to nahněvá sebevíc.“

Povzdychla jsem si a přikývla.

„Dobře. Když jsem dnes ráno nahlédla oknem do starožitnictví, všimla jsem si, že na stole stojí nesprávné vázy. To mě přimělo k zamyšlení, ale nechtěla jsem nic řešit po telefonu.“ Carole se odmlčela a ztišila hlas, jako by se bála, aby nás nezaslechl někdo nepovolaný. „Cítím v kostech, jak říkala moje matka, že je tu něco podezřelého.“

Harley se k nám přišoural a položil mi hlavu do klína – zjevně očekával, že dostane sušenku. Pohladila jsem ho mezi ušima.

„Jsi si jistá?“ Teta Carole měla vždycky divokou představivost; zřejmě šlo o relikt z jejích slavných dní, kdy byla herečkou a obklopovala se všemožnými výstředními umělci.

„Jsem,“ přikývla teta. „A potřebuji, aby ses na to pořádně podívala.“

Otevřela jsem ústa k hlasitému protestu.

„Jen mi neříkej, že nemůžeš!“ zahrozila mi Carole prstem, jako bych byla malá holka. „Viděla jsem u tebe doma všechny ty složky. A vím, že sedáváš do noci u počítače a z bezpečí své ložnice pátráš po všemožných ztracených krámech.“

„Ty ‚krámy‘ jsou ukradené starožitnosti, zcizené právoplatným majitelům, které někdo přechovává v soukromých černých sbírkách, místo aby byly tam, kde je jejich místo – v muzeích.“ Snažila jsem se zachovat klid.

„Ale jistě, má drahá.“ Teta přinesla z lednice mléko. „A kdybys byla ochotná využít těch svých špiclovských instinktů, jistě by se nám podařilo odhalit, co se Arthurovi doopravdy přihodilo.“ Carole krátce přikývla, jako to dělávala vždy, když byla sama se sebou spokojená.

Zjistila jsem, že nad takovým sdělením nedokážu mávnout rukou. „Co myslíš, že se stalo?“

„Týden před smrtí mi Arthur volal z auta – zrovna se vracel z návštěvy u nějakého lorda, jméno si nevybavím – a prohlásil cosi ve smyslu, že se cítí ‚zdravý jako řípa a neočekává, že by jej v nejbližší době měla potkat nějaká nehoda‘. Ve světle toho, co se stalo, zní ten výrok opravdu velmi bizarně.“ Teta se napřímila. „A potom se ozval ještě jednou, tu sobotu předtím, než zemřel. Vzpomínali jsme na minulost, na všechny naše výpravy, hovořili jsme i o tvých problémech s domem a o tom, jak rád by ti pomohl. Vsadila bych se, že si byl už od toho prvního telefonátu vědom, že se něco chystá.“

Konvice začala hvízdat. To, že o mně Arthur vůbec hovořil, mi přivodilo pořádný šok. Chopila jsem se role hospodyně, sáhla po konvici a postavila šálek čaje na kuchyňský stůl, přímo před Carolinino oblíbené křeslo. „Nebyl nemocný?“

„Ne, to rozhodně nebyl. Řekla bych, že vyrušil lupiče a přitom upadl. Nebo ho z těch schodů někdo strčil.“

„Ach ne, teto…“ Tohle bylo už přes čáru. „Říkali snad policisté, že by se něco ztratilo? Mají v souvislosti s jeho smrtí nějaké podezření?“

„Ne. Policista, se kterým jsem mluvila, byl hrubý a nesdílný. Prohlásil, že nebyly odhaleny žádné známky násilného vniknutí a že Arthur byl starý. Dal jasně najevo, že jakékoli další pátrání v té záležitosti považuje za ztrátu času, a choval se, jako kdyby měli starší lidé ve zdejších končinách běžně ve zvyku vrhat se po hlavě ze schodů. Vůbec nepochybuji, že žádné vyšetřování ani nezahájí. Ve skutečnosti na tom ale je něco podivného a jen na nás záleží, co bude dál.“

Při pomyšlení, že mě zase někdo do něčeho tlačí, jsem si povzdechla. Teta Carole to pochopila jako výraz rezignace a přijetí nevyhnutelného.

„Výtečně! Zítra si můžeme zajít do Agathiny čajovny – Agatha ví opravdu o všem a každého zná. Potom nás čeká ten notář,“ dodala a usrkla čaje. Sáhla pro sušenku a potom přesunula plechovku ke mně. „Jen si dej.“

Neměla jsem ponětí, jak se k těm tetiným divokým teoriím postavit, a ani jsem nechápala, co ode mě vlastně čeká. To, o čem mluví, je přece práce pro policii nebo pro tým Scotland Yardu zaměřený na kriminalitu spojenou s uměleckými předměty!

Proud mých myšlenek změnil směr a obrátil se k Arthurovi a jeho starožitnictví. V době, kdy jsem tam pracovala, mi samozřejmě nezůstalo utajeno, že ten obchůdek je pouhá Arthurova profesní fasáda zakrývající jeho pravou vášeň: hon za ukradenými starožitnostmi. Arthur si zkrátka pořídil detektivní agenturu působící ve světě starobylých cenností a její služby využívala jak policie, tak pojišťovny, muzea i pár soukromých klientů ze všech koutů světa. Nebylo mi ale jasné, proč tetě říkal, že by mi mohl pomoct, když jsme spolu už léta vůbec nemluvili. Tohle bylo opravdu podivné.

Na rozdíl od Carole jsem sice sama nic v kostech necítila, ale nejspíš neuškodí, když se na to podívám trochu zblízka. Už kvůli ní.

3

„Laskavost za laskavost, tak to v mém světě funguje, Agatho. To jsem ti přece říkal.“

— Arthur Crockleford

Agatha

Agatha Cravenová neměla ponětí, jak dodržet slib, který Arthurovi dala. Minulý pátek jí svěřil dopis a velmi důrazně trval na tom, aby s ním naložila přesně podle jeho instrukcí. Arthurovi se odjakživa jen těžko říkalo ne.

A o tři dny později se doslechla, že zemřel.

Věděla, že by měla jít hned na policii. Také si uvědomovala, že kdyby to měla opravdu v úmyslu, byla by ho dala synovci, který pracoval u suffolkského policejního sboru a zrovna včera se u ní stavil na čaj. Jenže to neudělala. Když jí vesnické tamtamy donesly zprávu, že policie považuje Arthurovu smrt za tragickou nehodu, takže pohřeb může být do týdne, usoudila, že na celé situaci nejspíš nebude nic podezřelého. Šlo jen o nesmírně smutnou shodu okolností. I tak se Agatha rozhodla splnit slib. Čekala, až k ní do čajovny zajde Carole s Freyou; jim dopis předá.

Jenže Carole ani Freya se neobjevovaly.

Takové zpoždění bylo od nich naprosto nevhodné!

Arthurův dopis nosila v kapse už celý víkend. Napadlo ji, že by ho mohla hodit Carole do schránky, Arthurovi však slíbila něco jiného: až za ní Carole nebo Freya přijdou, měla jim ho osobně odevzdat – a Agatha vždycky držela slovo.

Zrovna prostírala k snídani, když zahlédla, jak kolem oken prolétl Carolin starý mercedes z osmdesátých let a zaparkoval opodál na hlavní ulici. Agatha spěchala do kuchyně, kde měla zevnitř na dveřích pověšenou tašku. Ponořila se do ní a tak dlouho hledala, dokud nenahmatala růžek obálky. Dopis byl trochu pomačkaný, ale za to si mohl Arthur sám – měl ho poslat poštou. Nacpala obálku do kapsy zástěry, vydala se ke dveřím čajovny a otevřela je. Malý zvonek, který nad nimi visel, zacinkal.

Kde jen jsou? Co když se Arthur zmýlil a ani jedna z nich do mé čajovny už nikdy nepřijde?

Agatha zhluboka dýchala a snažila se potlačit sílící paniku. Matně si přejela rukama po vlasech a uhladila šedý drdol. Potom zamířila zpět do kuchyně. Proč se jen Arthur musel chovat tak tajemně? Napadlo ji – nikoli poprvé –, že by možná měla dopis otevřít nad párou, jenže si nebyla jistá, že by jej dokázala zase zalepit – a jak by ho potom mohla předat?

Prozatím spočíval v kapse její zástěry a pořádně ji tížil.

4

„Dokážeme uchránit minulost apřitom bojovat ovlastní budoucnost.“

— Arthur Crockleford

Freya

Čajovna UŠálku sídlila vmaličkém růžovém středověkém stavení vcentru Little Meddingtonu. Několikrát jsem se Carole zeptala, jestli tam opravdu chce jít – Arthur ji tam brával abylo to jedno zjejich oblíbených míst. Obávala jsem se, že pro ni bude taková návštěva příliš bolestná, ale teta byla očividně odhodlaná ajá jsem se sní nechtěla hádat. Tady ve středu vesnice jsem nebyla už řadu let. Little Meddington jsem objížděla širokým obloukem, čímž jsem se zároveň úspěšně vyhýbala iArthurovi ajeho obchodu.

Vystoupila jsem zauta arychle střelila pohledem po starším muži, který kráčel směrem knám. Strach mi sevřel útroby. Snažím se snad iteď ukrýt před Arthurem, ačkoliv se už nemusím bát, že bych ho tu potkala?

Přiměla jsem se khlubokému nádechu asvěží venkovský vzduch mi vnikl do plic. Uvolni se přece! Jasné ranní slunce ozařovalo průčelí vesnických obchůdků na východní straně městečka ajá jsem obdivovala jejich starosvětský půvab. Vše tu bylo právě takové, jak jsem si to pamatovala. Ve zdejších končinách žijí lidé, kteří nemilují změny aspovděkem ustrnuli vpohodlném bezčasí.

Ajá jsem konečně svobodná, když je Arthur definitivně pryč.

Carole přešla silnici ajá jsem ji následovala. Podařilo se mi ji dostihnout až uvchodu do čajovny. Bylo zřejmé, že teď funguje na autopilota. Zvonek nade dveřmi cinkl atím Agathu upozornil na náš příchod.

„Minutku,“ ozvala se Agatha zkuchyně. „To jsi ty, Carole?“ zavolala avystrčila hlavu zpoza kuchyňských dveří. Tváře měla ruměné, zřejmě od tepla sporáku. „Posaď se, má drahá.“ Potom si všimla imě. „Freyo! To už je let, že? Jsem tak ráda, že vás tu obě vidím!“ zvolala asama sobě přikývla. „Přišly jste, takže je všechno, jak má být.“

Obrátila jsem se ktetě azamračila se; ta poslední věta zněla od ní nezvykle. Carole se však už nakláněla nad párem turistů, kteří dopíjeli kávu anevědomky zabírali její oblíbený stolek varkýřovém okně. Předstírala jsem, že kní nepatřím. Svým typickým způsobem zahájila skanadským párem rozhovor, vyprávěla jim omístních zajímavostech analéhala na ně, ať určitě zajdou ktomu constableovskému kostelu, než změstečka odjedou.

Já jsem si dopřála chvilku, kdy jsem mohla nerušeně obdivovat poličky snádobím, posbíraným po místních charitních obchůdcích. Přitahovala mě půvabná křehce působící čajová souprava ze šedesátých let azlehka jsem přejela špičkou prstu po okraji pastelového dezertního talířku ve stylu calypso zosmdesátých let. Byl krásně zachovalý ajá jsem se zamyslela nad tím, kolik krásných věcí končí na smetišti jen proto, že se zrovna změnila móda.

Kanadský pár se dal na ústup ateta se usadila na „svém“ místě. Vmládí jsme tu strávily spoustu času, tehdy snámi ale byla iBridget, Agathina matka, coby pohostinná majitelka. Vzimě mě Carole vždycky vyzvedávala umístního autobusu, pak jsme se choulily včajovně ukrbu, popíjely horkou čokoládu apřikusovaly opečené čajové koláčky srozinkami. Teprve potom jsme odcházely domů. Od tety to bylo geniální řešení, protože jako kuchařka nijak zvlášť neproslula; říkalo se oní, že dokáže spálit itěstoviny spestem.

Agatha nad námi stanula spodivným výrazem; ve tváři se jí zračily obavy.

„Dáte si čaj skoláčky? Nebo poctivou anglickou snídani?“ zeptala se Carole.

„Pro mě jen kávu,“ usmála jsem se na Agathu.

„Jako za starých časů, že, Carole?“ prohodila Agatha až příliš tiše apřes tvář jí přelétl stín.

„Je všechno vpořádku?“ zeptala jsem se.

Agatha se zatahala za zástěru. „Ale ano, teď už je všechno vpořádku.“ Nato se obrátila kjinému zákazníkovi, který na ni mával, protože si přál zaplatit. „Hned vám všechno přinesu,“ řekla avzdálila se.

Netrvalo dlouho anaservírovala nám čaj ahorké koláčky, navršené na dvou květovaných talířcích snesourodým ozdobným vzorem. „Odpusťte, že to tak trvalo,“ obrátila se keCarole, ačkoliv jsme vůbec nečekaly. Potom zaváhala. Obě jsme kní zvedly hlavu. „Něco pro vás mám… Je to dopis.“

Vzápětí sáhla do kapsy uzástěry avytáhla modrou obálku spomačkanými rohy. Na přední straně bylo naškrábáno „Carole aFreya“. Agatha dopis opatrně opřela ovázičku slučními květy.

Obě jsme na něj zůstaly překvapeně zírat. Agatha řekla: „Je to vážně záhada. Arthur ke mně přišel minulý pátek ařekl mi, že si přeje, abych usebe schovala tenhle dopis adala vám ho, kdybyste přišly obě dvě společně.“ Ukázala na obálku aCarole po ní rychle sáhla. Přitom vrhla na Agathu tázavý pohled. „Jistěže jsem se ho vyptávala. Obě najednou jste tu přece nebyly přes dvacet let! Jenže on pořád trval na svém. Apotom… hm… samy víte, co se přihodilo vneděli vnoci. Tak jsem čekala, až se ukážete.“ Agatha si rozpačitě mnula ruce. „Nejspíš jsem měla ten dopis odevzdat policii, jenže on byl tak neústupný.“

Carole začala otevírat obálku ausmála se na Agathu. „Udělala jsi to nejlepší, co se udělat dalo. Mnohokrát ti děkuji.“

Agatha se nad nás naklonila anespouštěla oči zdopisu. Teta se zarazila anechala modrý dopisní papír složený. „Opravdu ti děkuji,“ pronesla důrazně.

Agatha přikývla aneochotně se odvrátila.

Carole otevřela dopis apoložila jej na stolek, abychom si ho mohly obě přečíst. Spatřila jsem na papíru Arthurova poslední slova avhrudi se mi cosi sevřelo.

Milá Carole aFreyo,

jestli držíte vrukou tenhle dopis, mám to definitivně za sebou.

Carole, má nejdražší přítelkyně, navěky mi bude chybět Tvá jiskra. Ale že jsme si užili zábavy! Jako tenkrát vHongkongu na Tvé narozeniny. Je čas znovu obout ty taneční botky!

Freyo, vím, jak těžká doba na Tebe dolehla. Je mi to moc líto, našel jsem ale způsob, jak Ti vrátit kariéru, pro kterou ses narodila. Nejprve musíš ale dokončit jeden podnik, který jsem zahájil. Trvalo mi to přes dvacet let, konečně jsem ale nalezl předmět nesmírné ceny. Dozvěděl jsem se, kde je ukryt, nejspíš však nebudu schopen jej sám vyzvednout. Získej ho, Freyo, avrátí se Ti Tvůj život ikariéra. Mrzí mě, že nemohu psát jasněji; byl jsem zrazen anemohu riskovat – co kdyby dopis padl do špatných rukou? ATy oněm také nikomu neříkej, protože nezbyl nikdo, komu bys mohla věřit. Jdi po stopách, najdeš rezervaci. Prosím Tě, abys přijala pozvání, buď ale nanejvýš opatrná. Osoba, která mě zradila, bude sledovat každý Tvůj krok.

Vždy jsem Ti chtěl prozradit, co se doopravdy událo vKáhiře, tehdy bylo ale životně důležité, abys opustila svět honby za starožitnostmi – ateď se zdá, že osud rozhodl ajá už nebudu mít příležitost všechno napravit. Musíš ale odhalit pravdu. Doufám, že až se dozvíš, co se skutečně stalo, dokážeš mi odpustit, jak jsem se tehdy rozhodl.

První stopa: Ptáček vhnízdě je důležitější než dva vruce.

Sláskou,

Arthur

Carole jen zavrtěla hlavou amlčela.

To bylo vážně trochu moc.