Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU a použití této knihy k trénování AI jsou bez souhlasu nositele práv zakázány.

Markéta Bolfová

KLUK V KOPAČKÁCH
KOPAČKY VS. HOKEJKY

Ilustrace Lukáš Fibrich

Vydala Grada Publishing, a. s., pod značkou BAMBOOK
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
obchod@grada.cz, www.grada.cz
tel.: +420 234 264 401
jako svou 9880. publikaci

Odpovědný redaktor Jakub Laxar
Jazyková úprava Michaela Tománková
Návrh obálky, grafická úprava a sazba TypoText
První vydání, Praha 2025
Vytiskla tiskárna TNM PRINT s.r.o., Nové Město

© Grada Publishing, a. s., 2025
Text © Markéta Bolfová, 2025
Ilustrace © Lukáš Fibrich, 2025

ISBN 978-80-271-7785-1 (ePub)
ISBN 978-80-271-7746-2 (pdf)
ISBN 978-80-271-5415-9 (print)

Kapitola 1
POSMĚVÁČEK

Tyl začátek října, foukal studený vítr aTomáš nervózně přešlapoval na rohu pekárny. Mrknul na hodinky azamračil se. Půl osmé aJirka pořád nikde! Skamarádem se tu scházeli každý den před začátkem školy, aby si společně koupili svačinu anějakou tu mňamku navíc– na energii, dobrou náladu, ahlavně na chuť, jak vysvětloval Tomáš tátovi, když se mu pak doma zkapes sypaly papírky od bonbónů. Jenže dnes měl Jirka zpoždění.

Ve tři čtvrtě na osm se Tomáš rozhodl, že si loupák koupí bez něj. Vtom ale spatřil Jirku, jak míří svižným tempem jeho směrem adivoce při tom máchá rukama, ukazuje někam za sebe aomluvně krčí rameny. Tom se naklonil auviděl něco malého achlupatého, co strochou fantazie připomínalo dědův smeták na vymetání kotců na Hejkalce. Jenže tenhle smeták měl navíc čtyři nohy ačenich čmuchající po Jirkových nohavicích.

„Promiň, kámo,“ omluvil se Jirka. „Tenhle vořech se na mě přilepil hned uprvní křižovatky anepodařilo se mi ho setřást. Asi ze mě cítí chleba se šunkou, co jsem měl ksnídani.“

Tom znovu koukl na hodinky. „Doufám, že sis dal pořádný krajíc, protože svačinu už si koupit nestihneme. Za deset minut zvoní!“ oznámil, atak se vydali společně iscizím psem rychlochůzí ke škole.

„Zablešenec jeden, pořád je mi vpatách,“ funěl Jirka, když už měli budovu na dohled.

„To musela být pořádně voňavá šunka,“ smál se Tomáš. „Nemáš náhodou ještě zbytek vkapse?“

„Haha!“ odfrknul si chlapec azastavil se. Bylo za minutu osm aoni stáli před školou.

„Kuš, mazej domů!“ Jirka se snažil zvíře odehnat, ale to jen sedělo ahledělo na něj jako na svou nejoblíbenější hračku. „Buď rád, že nemusíš do školy, je tam pěkná nuda,“ dodal Jirka azmizel isTomášem uvnitř. Sotva se za nimi zabouchly dveře, ozvalo se zvonění. Všatně kluci honem mrskli tenisky do kouta, shodili bundy apelášili, co jim síly stačily, do třídy snápisem 3. A.

„Uf, úča tu ještě není,“ oddechl si Tom asesunul se na židli vedle Julči.

„Kde lítáte?“ zeptala se dívka.

„Ále, Jirka si našel nového kámoše atrochu se sním po cestě zapovídal,“ rýpnul si Tomáš.

Jirka dělal, jako že kamarádův posměšek neslyšel, amísto toho vypálil na Julču: „Julčo, co máš dneska ksvačině?“

„No, já… mám povidlové buchty od babičky. Proč?“

Jirka na dívku vykouzlil psí oči po vzoru chlupatého pronásledovatele zdnešního rána. „Mňam! Povidlové buchty jsem neměl asi sto let! Podělíš se snámi, viď že jo? Ráno jsme sTomem nestihli zajít do pekárny.“

„Podělím, ale až mi konečně vyklopíte, co jste vyváděli.“ Kluci přikývli, ale víc už si říct nestihli, protože do třídy vešla jejich třídní učitelka Maňáková azačala hodina matematiky.

Ovelké přestávce se všichni tři loudali šnečím tempem po školní chodbě, když najednou zbystřili hlouček dětí postávajících uvelké nástěnky. Standa, veselý pihovatý dlouhán z3. B ačlen místního hokejového klubu, tam právě přišpendloval velký plakát snápisem NÁBOR HOKEJISTŮ, PŘIDEJ SE KNÁM! Když postřehl, jak si Tom, Julča aJirka plakát prohlížejí, oslovil je: „Čau, nechcete se přijít podívat? Vsobotu máme velkou akci na zimáku, nabíráme nové hokejisty!“ vyhrkl nadšeně. Kamarádi nic neříkali, jen se rozpačitě usmívali.

Jako první se osmělil Jirka: „Já nepřijdu, nemám brusle,“ vymlouval se.

„Brusle ti půjčí na zimáku. Ihelmu achrániče,“ řekl Standa, když tu se zpoza jeho zad vynořil Roman, další kluk z3. B, Standův spolužák arovněž hokejista. Tmavou mastnou ofinu měl tak dlouhou, že se Tomáš musel předklonit, aby mu vůbec viděl do očí.

„Kašli na ně, tihle tři hrají fotbal. Patří ke Kopačkám. Hokej je pro tvrďáky, ne pro slečinky, co se radši honí za balónem!“ spustil ten drzoun zostra.

Do Tomáše jako by vtu ránu uhodil blesk. Nikdy nebyl bitkař, nerad se pral, naopak se snažil všechny hádky řešit spíš slovy než pěstmi, ale teď měl sto chutí tomu přidrzlému mimoňovi zbéčka jednu natáhnout. Zvýchovných důvodů, samozřejmě.

„Komu říkáš slečinka, ty nafoukanče?!“ křiknul na kluka azaujal obrannou pozici: přikrčil se, zatnul ruce vpěst avyčkával, co bude. Nenechá urážet sebe, auž vůbec ne své kamarády.

Dění na chodbě přilákalo zvědavce zokolních tříd. Školáci nenápadně vykukovali ze dveří aočividně se těšili, že se strhne pořádná mela. Někteří si dokonce vytáhli zaktovky mobil, aby mohli případnou rvačku natočit.

Nakonec ale Standa zatahal spolužáka za rukáv aprohlásil: „Hej, Romane, nech toho, nerýpej do nich. Fotbal nebo hokej, to je přece fuk, ne? Ať si každý hraje, co chce.“

„Jo, přesně tak! Pojďme už radši do třídy, za chvíli zvoní,“ řekla Julča.

Roman se otočil avypadalo to, že opravdu odchází, když vtom hlasitě zvolal: „Slečinky, slečinky!“

Tomáš zrudnul vobličeji arozběhl se směrem kRomanovi, očividně spokojenému stím,jak se mu ho podařilo hezky vyprovokovat. IRoman nahodil trysky arozběhl se dlouhou chodbou sčernobílými dlaždicemi, na jejímž konci měl kabinet tělocvikář. Běžel azároveň se při tom otáčel za sebe, aby zjistil, jak velký má před Tomem náskok, kdyžvtom: prásk! Až příliš pozdě si uvědomil, že se měl dívat spíš dopředu. Nestihl dobrzdit přede dveřmi kabinetu, jež se před ním zrovna otevřely.

Najednou Roman ležel na zemi srukou pevně přitisknutou kčelu amezi prsty mu stékaly kapky krve. „Au!“ sykl bolestivě.

„Co to tu vyvádíte, bando jedna?!“ nadával rozčílený tělocvikář, který se vynořil zpoza dveří. Jindy pohodový aveselý chlapík teď vypadal, že by oba kluky nejraději vytahal za uši.

Jak se vzápětí ukázalo, Roman si ohranu dveří nehezky rozsekl obočí amusel odjet srodiči na pohotovost, kde mu je pan doktor zkrášlil dvěma stehy. Chlapec sice později tvrdil, že jich bylo nejméně pět, ale nikoho tím neobalamutil. Přece umíme počítat! smály se ostatní děti.

Tomáš pak vysvětloval tělocvikáři itřídní učitelce Maňákové, že on za to nemůže. Roman ho prý schválně vyprovokoval.

„Aty ses nechal?“ kroutil hlavou tělocvikář. „Kdybys zachoval chladnou hlavu, žádný karambol by se nestal.“