Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU a použití této knihy k trénování AI jsou bez souhlasu nositele práv zakázány.

Josef Holcman

Kacířské vinobraní

Vydala Grada Publishing, a. s.,
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
obchod@grada.cz, www.grada.cz,
tel.: +420 234 264 401
jako svou 9801. publikaci

Odpovědná redaktorka: Eva Škrabalová
Redakce: Miroslav Zelinský
Obraz na obálce: Josef Ruszelák
Fotografie: Archiv autora, archiv obce Vlkoš, Jiří Flora a Adriana Otrubová
Sazba a příprava obálky: Ondřej Mikulecký
Jazyková korektura: Pavlína Zelníčková
Počet stran 136
První vydání, Praha 2024
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod a.s.

© Grada Publishing, a. s., 2024

978-80-271-7641-0 (ePub)
978-80-271-7640-3 (pdf)
978-80-271-5392-3 (print)

Tato kniha vyšla s podporou manželů Michaely a Františka Severinových a spolku Naše Slovácko Vracov.

Poděkování patří také Miroslavu Zelinskému za první
a nejdůležitější redakci textu.

Civilizovaní lidé směřují tam,
kde zraje víno.

Charlie Chaplin

PREDSLOV

Neobvyklé dielo, magnetizujúca studnica moravskej slovesnosti. Spočiatku to bolo pre mňa neľahké. Bolo treba do písma načierať dva-tri razy. Až neskôr som mohol lámať riadky, až potom som tomu začal rozumieť. Veta po vete a slovo po slove mi otvárali vstup medzi ľudí a do kraja, ktorý som dosiaľ nepoznal. A navyše, sem-tam som sa dostával do situácií, ktoré som musel riešiť matematicky. Zostavoval som zlomky skladby slov a tie mi pomohli nájsť spoločného menovateľa. Nuž a potom to už išlo. Dej sa kĺzal a text bol čoraz príťažlivejší. Neodsúdené Vlkošsko a jeho ľudia mi odvárali dvere do príbytkov, ktoré voňali chlebom a vínom…

Kniha má desať častí. Každá je o inom, všetky však zatínajú do živého. Akoby aj nie, veď „naši velbloudi nebloudí, tramínek je pramínek a víno je večný samovrah“… Ideme na to. Prvá kapitola (Tíha dědičství), návraty do detstva. Vínne alegórie a ich živé transformácie. Prikrčené domky, obrovský kľúč vo dverách a húpací koník s pyskami plnými peny. Starečkova sviečka a zlaté brnenie vínnych princov. Vínne alegórie, tajomné tóny myšlienok. Vlkošsko, raj na zemi, vínne podzemie, kde aj tma horí. Pavučia pantomíma zleptaná medom… Na dnes to stačilo, zaspávajte s otvorenými očami…

Kapitola druhá, „Kľúče“. Kľúče zhrdzavelé aj virtuálne. Manželka aj synovia Honza a Kuba ich nevlastnia. Návštevy sa kopia a dvere vŕzgajú od rána do rána. Raz vládne dumavé prítmie (tretia kapitola) a potom nasleduje „Deväť mesiacov“, kapitola štvrtá. Texty víťazia nad unavenými očami čitateľa. Ešteže je tu Galileo Galilei. Génius, ktorý tvrdí, že víno je svetlo (nie tma!) spojené s kvapalinou (nie tekutinou). Fyzika bokom, už sme v piatej kapitole. Nazýva sa „Košt“, koštovka. Aktér Proso tvrdí, že koštovanie vína je spôsobené ťahom vlastnej krvi! Už sa nekoštuje, chuťové poháriky sú unavené a ušmudlené čaše sa prevracajú krikom. Majstri vinárskej samouky sa nadúvajú ako podrezaní moriaci. Vlkošskí doktori enofilozofie… Kľúč je stále vo dverách a aj Racodium cellare podľahlo clivým melódiám moravského folklóru…

Šiesta kapitola, „Vinobranie“. Podľa autora sa do vinice prichádza v šatách svojich predkov. Myseľ sa zošľachťuje, duša kvitne, fyzika tela poslúcha a z vinohradníka sa stáva vinár. Opäť iný svet. Ešte čarovnejší a príťažlivejší. Aj vďaka autorovi. Požičiava si Seifertovo posolstvo a tíško šeptá: „A pak do svých dlaní, které si předtím smočil do rosy, trošičku vína pro své rozjímání na stráních tvých si skromně vyprosí.“ Oberačka je plná farieb, vinica „kvitne“ znovu. A sú tu ďalšie kapitoly. „Pres neboli lis“ (VIII. kapitola). Dialóg s autorom pokračuje. Text sa kĺže na hrane úsmevných mysterióznych situácií a mnohé príbehy sú na medzi fikcie. Páči sa mi to… Nemý svedok, Holcmanov vretenový lis z počiatku 19. storočia. Dejú sa zázraky. Reformácia tuhej látky na kvapalinu. Hrozno tečie a mušt predsa nie je tekutina. Svet krúti hlavou, pokusy zmrazovania burčiaku chcú oklamať vedu. Tá sa nedá. Nie všetko ide po starom. Lisovanie nemá násilnícku podobu. Napriek tomu, že bobule umierajú. „Hrozny, moje hrozny, ani kapku vám nenechám“. Tak sa spieva na Vlkošsku. Nasledujú texty, kde sa opäť skrúca svet. Ten zachraňujú len kroje moravských žien. Splývajú s krajinou a veštia budúcnosť… Víno sa už čistí a nám tak už nehrozí vyhnanstvo. Zostávame doma a vlaky do Veselí nad Moravou nemajú meškanie. Ešte tu pár rokov pobudneme a náš skon na nás nezabudne. Veltlínka s moprom je jantárová asambláž… Dôchodcovia už nepracujú z chuti ale zo zúfalstva. Život je neúprosný. Čoraz častejšie sa stretávame na vlkošskom cmiteri. Je nás čoraz menej. Jarda zomrel vo vinici. Nebolo mu ani šesťdesiat… A kacíri dvíhajú hlavy. Náš život nebude nikdy pokojný. Ani tam dole pod zemou…

Kapitola deviata, „Noci“. Každodenné cesty medzi potokom a sklepom. Cvrlikanie svrčkov neutícha… Čakárne lekárov sú plné a víno je stále pri mne. Drží sa nás ako kliešť. Koľko som ho vypil? Dva litre za týždeň, sto litrov za rok. Možno aj viac. Mám ho na jazyku vo dne, v noci a neviem odpovedať, či za tmy je víno čierne. Nie som predsa Francúz. Tí pijú Pinot noir aj vo dne… Pretnem tmu a snívam. Aj vo dne. Sny odomykajú moju dušu. Na zoseknuté listy viniča píšem poéziu. Čo na tom, že verše sa smrekovsky nerýmujú. Veď aj biblia je „líná“, keď hladká ťa víla menom vína… A svitá nový deň. Ocitám sa v krčme a počúvam, že za komunistov bolo lepšie. A že Rusi urobili v šesťdesiatom ôsmom u nás poriadok. Génius komunistickej tuposti a arogancie je neporaziteľný.

Kapitola posledná, desiata. S názvom „Rána“. Telo je skleslé, ale metabolizmus ešte funguje. A zdá sa, že alkoholdehydrogenáza je u bielej rasy prebujná. A menej síry v moravskom víne znamená aj čistú hlavu. Vychádza slnko a začína divadlo. Orchester diriguje Louis Pasteur. Na Vlkošsku aj vo Vinohrádkoch znejú len čisté tóny a je akosi priskoro, už teraz drhnúť na „patre“ úst drzé mladé vína. Je čas na milovanie. Milovanie rodného kraja. Vôľa hľadať a nachádzať bludičky fotosyntézy na pitoreskných úbočiach pruhovaných kopcov. Vinice hrajú badminton. A ja som v ňom dobrý. A moji synovia sú ešte lepší. Napokon sú to moje gény. Gény boha Bakcha. Či sa vám to páči a či nie, tie gény sú trvalou súčasťou vášho vínneho kráľovstva, ktoré vonia moravským materským moprom…

Fedor Malík, vinař a publicista, máj 2024

PROLOG

Chtěl bych vám teď povědět, jak jsem objevil náš vinný sklep

Našemu vínu se kdysi zdál sen, že je krví, která koluje ve vinařových žilách

Chtěl bych se vám svěřit, že není nic smutnějšího, než když podzimní vinohrad dokrvácí

Stařeček nakrmil zámek klíčem a kádě za dveřmi otevřely klín kvasících hroznových třpytů

Chtěl bych vám vyprávět, jak se krásní ignoranti ve sklepě stávají tím, čím jinak nejsou

Jako mírumilovní piráti nasedají do bárky plující tichem sklepení a koštýřem veslují vesele

Chtěl bych vám povykládat, kdy jsem zakotvil v zátoce zvané Vinohrádky

Od těch chvil můj pevný krok stoupá dolů kloktat vratké schody sklepové a vínu víčka otvírat

Chtěl bych popsat to němé tajemství podzemní: v létě studená studna v zimě horkem hoří

Od té doby piju vůni vína okovaného a moje nevinné stopy jdou neomylně přede mnou

Chtěl bych vám dokázat, já, slavnostní lupič bobulí, že víno bez kyseliny je anděl bez křídel

Víno je studený ohřívač mlhy všednosti a ztracených písní, těch mincí na stěnách v plísni

Chtěl bych nakreslit šachovnici a do bílých polí vpisovat neznámé city ze života hroznů

Víno, které nemá svoji kroniku, je bezejmenné, proto znám rodokmen všech svých hlav

Chtěl bych popsat, jak vinař ráno trpí s vinohradem a vpodvečer znovu křtí jeho tekuté dítě

Očima hladím dubové nádoby smrtí posvěcené a tak si s otcem i stařečkem ruce podávám

Chtěl bych jazykem zaznamenat stvoření vína, při němž slovo se stává skutkem tekoucím

Zaslechl jsem v září šumný řev burčáku: Kde jste kdo, pojďte honem, akorát vřu!

Chtěl bych vám sdělit, že vést život s révou vinnou poctivě je náročnější než život sám

Řachnutí špuntu z bečky, veltlín hraje pohádku Hrnečku vař a láva se řine do světa

Chtěl bych popsat, jak vinař musí ráno vstávat z mrtvých a skládat slib věrnosti vodě

Slunko vdechlo vínům jména, voda z oblohy mízu v hroznech znásilnila a jak pěkně

Chtěl bych ty kopce obejmout, ty naše velbloudy, co nebloudí a nosí nás od činu k vínu

Stará vína mlčí palčivě a čekají, až je vinaři rozmluví jazykem utonulým v nich

Chtěl bych slovem oživit zašlou krajinu bečkového klidu a pruhovaných kopců

Ryzlink rýnský nese v sobě jako z lípy stvořený med a včely vědí, co rýňák po nich dědí

Chtěl bych psát do cihlové klenby slova o víně, jež ožívá na jazyku ve chvílích skonání

Tramínek vlasů je hrozen červený a rodí víno bílé s hořčinkou na patře, tak nehltat!

Chtěl bych tvořit z ranních mlh oblouk spojující mízu spící s pamětí hlav a krví nepoddajnou

Burgunda modrá má barvu cihlovou s chutí, které poutník často na chuť nepřijde, což nevadí

Chtěl bych mluvit slovy srozumitelnými pro zájemce ticha, kteří mají chuť ho koštovat

Víno se stává slováckou duší v tekutém stavu, když koštýřem hladinu v sudu probodnu

Chtěl bych oživit vypravěčství vinařů tažněm pupeční šňůry spojené s tím, co už zhaslo

Víno je věčný sebevrah, sklep dumavé přítmí a vinař otvírač snů v révoví čekajících

Chtěl bych se koštem vína kutálet pozpátku, přes vrzání presu ke střapcům bolavým

Konáme stráž ve sklepě nad zdrojem sladkých trýzní, hovory jsou naší potravou

Chtěl bych psát o presu, který nalité střapce drtí, aby vydaly devět měsíců čekání

Víno radost násobí a umí tlumit žal, tak se přiznejte, kdo se s ním nikdy neopil

Chtěl bych slovem vstoupit do jarní vinice prořezaných prutů, jež pláčou bez naříkání

Pouštíme žilou aleji nádob, jazyky nedočkavé vymlaskávají přízraky skleněné

Chtěl bych psát o duši vína, která zpívá básně pomíjivé, než se vědra vzduchem zadýchají

Mezi sklepy hledáme neviditelné lano a víno v nás si hraje na provazochodce

Chtěl bych se ptát, zda znám svůj starý chrám, když každý nový krok je konci blíž

Když koštýřem nasaju, tak vědro vína a můj oběh krevní spojí se ve spojené nádoby

Chtěl bych se zakoktat ústy plnými vína, až naznak mě položí a zvony zazvoní šlus

Víno je zkušený začátečník v třeskutém tichu čekající na rozbušku jménem jazyk

Tak vám píšu, aby skutky moje slovem se staly a zvuk slova psaného do světa se rozletěl

1.
TÍHA DĚDICTVÍ

Můj dědeček Josef byl majitelem vinného sklepa adržitelem klíčů. Říkali jsme mu stařeček. Když mě sbratrancem Blažejem poprvé, byly nám čtyři roky, vzal na vůz tažený koňmi aodvezl pár kilometrů za rodnou ves, do Achtele na Vlkošsko, zajíkal jsem se závratí znového světa. Zjevení jako vpohádce. Vůně třešňové aleje přebíjela pach koní. Nízké domky bez vrat aoken, jenom smalými otvory ve zdi, jako by klečely vtrávě. Zářivě obílené stěny smodrou podrovnávkou, popraskané trojúhelníky dřevěných štítů obrácených kpolní cestě. Moje vzdechy chvílemi nedýchaly.

„Stařečku, co je to?“ ptal jsem se aukazoval na všecko kolem. Než mně stačil odpovědět, tak zase: „Stařečku, aco je toto?“

Potily se mně ručičky závratí znového území

amůj houpací kůň už měl pysky plné pěny

Víno vás přesýpacími hodinami protáhne