Copyright © Karin Lednická, 2020

ISBN tištěné verze 978-80-88362-00-5

ISBN e-knihy 978-80-88362-01-2 (pdf)

ISBN e-knihy 978-80-88362-02-9 (epub)

ISBN e-knihy 978-80-88362-03-6 (mobi)

Díl první

BARBORA

1894

Barbora křivě našlápne a noha jí sklouzne do brázdy naplněné kalnou vodou, kterou po sobě zanechala noční bouřka.

Zavrávorá a skupinka na chvíli ustrne. Sedm párů ženských očí na ni hledí a mlčky se ptá, jestli může jít dál. Barbora zkusmo zahýbe kotníkem, a když nic nebolí, jenom kývne, cípem sukně otře vystříklé bláto z lýtka a pokračuje v cestě.

Není čas na řeči, mluvení ubírá sílu.

Skupina osmi žen a několika dětí se znovu vydá na pochod.

Mají za sebou teprve den cesty, první ze šesti. Je třeba jít dál, nezdržovat se zbytečnými přestávkami. Kolem nich se ke všem obzorům rozlévá plochá hornoslezská krajina, přikrášlená prvním květnovým týdnem. Na loukách mezi poli se v ranním slunci otevírají pampelišky a hlína ještě pořád trochu voní jarem, ale ostré slunce z ní během několika dní tu vůni vytáhne.

Jestli bude pálit jako včera, možná ještě před zpáteční cestou pampelišky zbělají, napadne Barboru, ale pak si zakáže takové bloumání. Ani na bloumání není čas, poletující myšlenky ubírají pozornost a soustředění. Člověk pak snadno udělá špatný krok a hned má plnou botu bláta.

Až budou odpočívat, zkusí to vyčistit trsem trávy.

Uklidněna vidinou brzké změny k lepšímu přidá Barbora do kroku.

Její lehce zrychlené tempo rozkňourá čtyřletou Barku. Dívenka ještě včera šlapala statečně, ale bouřka ji v noci probudila, a tak je teď nevyspalá a mrzutá. Při loňské cestě taky kňourala, vybavuje si Barbora, ale ne tolik. Není pochyb, čím je způsoben ten rozdíl – loni mohla vzít dceru na ruce a aspoň chvílemi ji nést. Letos ji nést nemůže, protože má v břiše dítě. Je v pátém měsíci.

Několik uplynulých týdnů doma zvažovali, jestli se má Barbora v požehnaném stavu do Wieliczky vůbec vydat. Těhotné ženy vždy zůstávaly doma; tak znělo odedávné pravidlo. Kdysi se dokonce ani děti na cestu nebrávaly. To ovšem bylo v časech, kdy se pro sůl chodívalo mnohem houfněji než dnes. Půlka ženských z vesnice tehdy zůstala doma a hlídala děcka těm, které vyrazily na cestu. Potom se vystřídaly. Dneska je ale všechno jinak.

Letos se jich vypravilo už jenom osm. Kdyby se rozdělily, šly by pouze čtyři, a to mohlo být nebezpečné. Tak či onak, tradice solných poutí pozvolna skomírá. Týdenní štrapáce leckterou Karwiňačku odradila. Krom toho chlapi vydělávají na šachtě víc než před lety, takže zisk z prodeje donesené soli není pro rodinné hospodaření tak významným přínosem jako dřív.

Ale pořád to jsou peníze navíc.

Člověk nikdy neví, kdy se mu budou peníze navíc hodit.

Zejména když pod srdcem nosí další dítě.

Proto se Barbora odhodlala jít; proto si letošní solnou pouť u svého muže vemlouvavě prosadila. Je přece dobrá hospodyně a jako taková umí myslet na zadní vrátka. Je silná a dobře rostlá, zvládne to. Všechna předchozí těhotenství přečkala bez nejmenších potíží, dokázala obstarat domácnost i hospodářství. Proč by tedy neměla zvládnout týdenní pochod?

Nesčetněkrát svému muži zopakovala všechny důvody, proč se na solnou pouť vydat.

Nakonec svolil.

Radostně ho tehdy objala.

Zato teď neradostně šlape s botou plnou bláta.

„Františko!“ zavolá na dvanáctiletou dceru, která jde v hloučku starších dětí úplně vzadu.

„Ano, maminko?“

„Pojď na chvilku nést Barku, potřebuju si odpočinout.“

Františka se protáhne průvodem, vezme sestřičku do náručí a chlácholivým hlasem slibuje: „Až zastavíme, uviju ti věneček z pampelišek, abys byla hezká.“

Menší děvčátko se natěší a zklidní.

Barbora pohledem pohladí obě dcery a pak si upraví popruhy nůše. Až ji ve Wieliczce naplní solí, bude chůze ještě krušnější. Tíha nákladu jí starosti nedělá; Barbora je uvyklá tělesné námaze. Mnohem víc se obává jiného trápení – pot, který stéká po zádech, nasákne do proutí a od něj navlhne i sůl. A právě v tomto okamžiku začne největší utrpení: pot smísený se solí rozleptá kůži na zádech, která po třech dnech zmokvá do krve a bude ji třeba dobré dvě neděle mazat sádlem s hojivými bylinkami, aby se zotavila.

Všechny ženské si tím projdou. Lépe než kdo jiný znají rčení o sypání soli do otevřených ran, však se většina z nich do Wieliczky vydává každý rok. Vždy zkraje května, kdy už je teplo, ale ještě nenastala prudká vedra. Letos je počasí zradilo. Slunce žhne jako v červenci, a včera dokonce přivolalo bouřku. Naštěstí je zastihla až v začátku noci, kdy už byly schované pod střechou stodoly. Některé děti stály ve vratech a pozorovaly blesky, dokud je matky křikem nezahnaly dovnitř, aby se méně stateční chlapci a děvčata nebáli.

Sedlák, který je u sebe nechal v noci na dnešek přenocovat, patřil k těm laskavějším. Dokonce poručil čeledínovi, aby jim do stodoly nanosil dvě vědra vody, a dětem nechal přinést džbán čerstvě nadojeného kravského mléka. Divže se nepopraly o to, které se napije dřív. Sladké mléko je pro ně vzácnost, doma pijí kozí, krávu by v kolonii nebylo kde pást.

Ze seníku slézali s prvním sluncem. Sedlák jim dovolil nabrat vodu ze studny a domluvil s Žofií, kolik soli mu za obě přespání budou muset dát na zpáteční cestě.

„Ten si nechal zaplatit i to mlíko, co dal včera děckám!“ hudrala Žofie, jen co vyšli ze statku.

Table of Contents

Díl první

Barbora

1894