Alexander Stainforth

Zapomeň
na minulost

Elektronická kniha

Tato kniha je dílem fikce. Místa, kde se děj odehrává, byla přizpůsobena příběhu. Jména, postavy a události jsou pouze výtvorem autorových představ.

Alexander Stainforth® je ochranná známka zapsána
Úřadem průmyslového vlastnictví pod číslem 398333.

Copyright © Alexander Stainforth®, www.stainforth.cz, 2025

Editor © Josef Pepson Snětivý, 2025

Images and Cover Art Illustration © Victoria Davies / Trevillion Images, 2025

Cover & Layout © Nakladatelství ČAS, Alena Šulcová, 2025

© Nakladatelství ČAS, www.nakladatelstvicas.cz, 2025

ISBN 978-80-7475-503-3

Prolog

Manchester, 1851

James Monaghan pozoroval toho muže už řadu týdnů. Dopátral se o něm tedy spousty zajímavostí, a vytvořil si tak dokonalý obrázek o jeho životě. Znal jeho majetkové poměry, rodinnou situaci a pochopitelně i jednotlivé slabůstky, kterým vikomt Ashford snadno podléhal.

Na první pohled se mohlo zdát, že pan Monaghan pohrdal šlechtici. Podle úsudku bohatých obchodníků a továrníků, kteří tvořili novou vyšší třídu v průmyslově se rozvíjející zemi, se jednalo o jakési „příživníky bez budoucnosti“. Mnoho mužů slavných rodů začalo upadat – zejména ti, kteří se striktně drželi svého posvátného statusu a odmítali se jakkoliv přičinit o zachování dědičného majetku. Ani se nepokusili vhodně investovat, aby jednoho dne nemuseli svá krásná, byť již povadající sídla rozprodat. A komu jinému, než obchodníkům a šmelinářům, jimiž pro změnu opovrhovali oni.

Pravdou však bylo, že pan Monaghan netoužil po ničem víc než se spojit se šlechtickou rodinou, a vynést tak své jméno navždy mezi významné rody Anglie.

A odhodlal se pro to udělat všechno.

Úplně všechno.

A když nemohl uspět hned, vlastní sebekázeň a okolnosti ho vždy dovedly ke správným krokům. Neměl syna, ale spokojil se i s dívkou, kterou mohl výhodně provdat. Emma zdědila půvab své matky. Vídával ji zpravidla jen během léta a o Vánocích, kdy se vracela domů z penzionátu. Podařilo se mu z ní vychovat dokonalou dceru Anglie, okouzlila každého, kdo měl tu čest se s ní seznámit. Ale nejvíc učarovala jeho účetnímu Sharpovi, v životě neviděl muže posedlejšího láskou. Nezapadal však do sítě Monaghanových intrik a na mladíkovy žádosti o Emminu ruku v podstatě nereagoval.

Zanedlouho oslaví osmnácté narozeniny, což je nejlepší čas na vdávání.

A ovdovělý vikomt Ashford, onen středobod Monaghanova zájmu, měl zdatného a urostlého syna. Nebylo možné, aby se Emmě alespoň trochu nezamlouval – i když na tom stejně nesešlo. Provdala by se za něj bez ohledu na jeho pěknou tvář či povahu gentlemana.

Pan Monaghan v tom spojení spatřil jedinou možnou cestu k budoucnosti. K té vlastní, pochopitelně. On, obchodník a majitel největší přádelny bavlny v Manchesteru – ano, ten, jenž tu a tam zařídil drobné nehody v menších provozech a skoupil je za směšnou cenu –, se díky Emmě konečně zařadí mezi aristokraty.

Už nyní byl respektován – a obáván. Pro obchodní talent, neochvějné přesvědčení ve vlastní schopnosti, a také pro svou neústupnost a tvrdost.

Naivní jedinci, kteří mu opovážlivě vzdorovali, brzy litovali svých činů. Pan Monaghan neznal slitování a musel dát protivníkům řádnou lekci, aby tím odradil další podobné troufalce. Město se hemžilo významnými a ctihodnými muži, kteří by si rádi uzmuli jeho postavení. On byl však jejich králem a nikdo a nic jej nesmělo pokořit. Pravda, nevládl Londýnu. Manchester oplýval vysokými komíny, ze kterých stoupal černý dým až k nebi. Někdy kvůli němu skoro nebylo vidět slunce. Parní stroje v továrnách neustále hučely a způsobovaly takový rámus, že lidem často znělo v uších pískání. Zároveň však všichni věděli, že právě v tomto kousku země se započala revoluce, která bude mít pozitivní dopad na celou korunu. Což bylo značné opodstatnění, proč si svou vydobytou pozici nemůže nechat vzít.

A tak, když si byl jistý správným načasováním, začal se odvíjet další zajímavý příběh.

Pan Monaghan se perfektně připravil. Plánoval dlouho a zvažoval veškeré varianty, každou proměnnou. Posléze dospěl k závěru, že jedinou možností je zahnat vikomta do kouta. Zahraje si hru na kočku s myší. A myš, kterou zatlačí do kouta, nakonec přiměje udělat cokoliv.

Doladil poslední podrobnosti a rozhodl se jednat.

V Manchesteru, ostatně v jako každém moderním městě, existovaly kluby pro pány z vyšší třídy, kde mohli nejen navazovat kontakty a odpočinout si po těžkém dni, ale také pro zábavu či vidinu zisku propadnout hazardu. Nedařilo se v nich však podvodníkům, jejichž majetek se den po dni tenčil, až se uchýlili k nekalým praktikám.

Vikomt Ashford patřil mezi hrstku osob, kterým byl přístup do vytříbených míst odepřen.

Zoufalí lidé obvykle dělají zoufalé věci. A pokud se jim jedny dveře zavřou, brzy si najdou další, třeba i do temného podsvětí, kde by muži s jejich rodokmenem neměli co pohledávat. Když své sebedestruktivní jednání podpořili i alkoholem a častými návštěvami nevěstinců, neexistovala pro ně cesta zpět – žádné světlo na konci jejich pochmurnosti.

Edward Ashford se probojovával do části doupěte, kde se hrálo o mnohem víc než o pár liber. A po několika dnech, kdy snaživě poutal pozornost, se mu zadařilo.

Bohužel mu zcela unikalo, že stejně jako on se soustředí na hráče a vysoké sázky, zpovzdálí je na každém kroku sledován mužem, jenž ho zahrnul do svého životního plánu.

Co se asi stane s hráčem, který podvádí a s falešnými kartami se pokouší obehrát ty nejnebezpečnější muže Manchesteru?

Většinou to bylo jednoduché – vysloužili si smrt.

V našem případě se toto nemohlo stát. Ne, pokud loutky ovládal pan Monaghan.

Pozoroval, jak je vikomt Ashford vyveden z doupěte, jak mu v temné uličce vyhrožují zabitím a detailně popisují, jak s ním naloží a co provedou s jeho tělem, aby ho nikdo nepoznal.

Dával si na čas. Měsíční svit mu poskytoval dostatečný přehled o situaci. Mohl kdykoliv odvolat své trhače, ale stále se mu zdálo, jako by vikomt nebyl dostatečně vystrašený a doufal, že se z toho šikovně vykroutí.

Teprve ve chvíli, kdy padnul na kolena a jeden z hrdlořezů k němu přistoupil s dýkou a mířil mu na krk, usoudil, že přišla správná chvíle.

Spiklenci poznali signál, který je upozornil na blížící se vyvrcholení zinscenované léčky. Vlastně celou dobu bedlivě napínali uši, aby zaslechli zuřivý štěkot Arguse, ohromného psiska, které kolem sebe šířilo hrůzu na povel.

Pustili se rychle do práce: pár úderů do břicha, pochroumaná žebra, ruka i koleno...

Argusovo hrdelní vrčení se přibližovalo zatím zvolna, jak ho Monaghan držel pevně za obojek. Vypustil ho až ve chvíli, kdy se dobitý vikomt zvládl pouze svíjet na zemi a žadonil o smilování.

I útočníkům dobře sloužil měsíc. Zahlédli už v dálce pana Monaghana a vzali do zaječích, jako by jim byla v patách sama smrt.

V první chvíli se zdálo, že je Argus bude pronásledovat, ale Monaghan jej odvolal, jakmile se pes ocitl u vikomta.

Sám Monaghan se dal do běhu a předstíral zadýchání, když se k vikomtovi sehnul a zjišťoval, jak vážně je zraněný. Dbal na to, aby scéna působila věrohodně a vikomt nenabyl ani vteřinu podezření, že se ocitl v hlavní roli neznámého dramatu.

„Zachránil… Zachránil jste mě,“ vydechl vikomt Ashford, zatímco mu Monaghan pomáhal postavit se. Zraněné koleno ho však poslalo zpátky k zemi, když se je pokusil zatížit.

„Dostanu vás odsud,“ prohlásil odhodlaně Monaghan, ačkoliv nepočítal s tím, že snad vikomta bude muset odnést na zádech. Co se ovšem dalo dělat… Možná si tím získá ještě víc Ashfordovy přízně.

„Hlídej, Argusi,“ zavrčel na psa, čímž dodával vikomtovi jistotu, že má situaci plně pod kontrolou a návrat jeho mučitelů ani v nejmenším nehrozí.

Pes se držel svého pána. V kohoutku měřil okolo sedmdesáti centimetrů, hlavu měl obrovskou a plnou tesáků. A přestože to byl Monaghanův věrný společník, byl vycvičený na slovo a dokázal nečekaně zaútočit.

„Nebýt vás, utloukli by mě,“ zanaříkal vikomt a upadl do bezvědomí. Kočár na skrytém místě naštěstí vše vyřešil. Monaghan svého nového dlužníka dopravil domů, dokonce mu přivolal i doktora. Vikomtova syna tam nepotkal, byl v tu dobu na cestách, ale později se o jeho hrdinském činu jistě dozví. Zatím musí čekat – obrní se trpělivostí.

Pozvání od vikomta dorazilo dřív, než pan Monaghan předpokládal. Nechal zrušit následující schůzky a vydal se dokončit další část ďábelského plánu.

Nejraději by vyrazil na koni, ale musel zároveň vikomtovi ukázat své způsoby a samozřejmě i bohatství. Jeho kočár patřil mezi ty nejokázalejší ve městě, zakládal si na tom.

Kolikrát projížděl kolem vikomtova sídla a kolikrát ho uchvátilo? Jistě bezpočtukrát. Byl jím ohromený – představovalo pro něj tu nejsilnější touhu. A jak se zdálo, zanedlouho zde bude vítán jako člen rodiny, jako by sem patřil odnepaměti.

Klikatá příjezdová cesta byla lemovaná stoletými duby a vedla až k impozantní georgiánské stavbě. Hlavní část domu vystupovala mírně do popředí. Nad vchodem se klenulo půlkruhové okno zdobené vitráží. A na obou koncích budovy se tyčily věže, které sloužily jako dokonalá vyhlídka na Manchester.

Západní křídlo domu situoval architekt k zahradám a Monaghan se nemohl dočkat, až si i je prohlédne. Pravda, nebyly sice tak udržované, jak by si sám představoval, to se však s jeho „pomocí“ brzy změní.

Nepřipouštěl si, že by následující okamžiky přinesly zmar.

Vstupní hala s mramorovým schodištěm ho ihned inspirovala. Ne, nenechá si po jejím vzoru zrekonstruovat vlastní dům, ale postaví zcela nový! Jediné, co stěny podél schodiště budou postrádat, byly portréty slavných předků.

Ale čert to vem! Přes Emmu se stane součástí rodu Ashfordů. A i když se možná v tomto sídle nedočká vlastního portrétu, navždy si ho budou pamatovat jako otce Emmy Monaghanové, která stála na počátku nové rodové větve.

Jelikož byl zvyklý dokonale se ovládat, nedal na sobě znát ohromení. Majordom jej zavedl do salonu, kam po krátké době dorazil i samotný vikomt. Působil bledě, kulhal a zdálo se, že i lehce pohubl.

Po krátkých zdvořilostních frázích pronesl vikomt větu, která měla změnit život nejen jemu, ale i jeho synovi.

„Dlužím vám život, pane Monaghane.“

Oslovený se s ním střetl očima.

„A jsem ochotný učinit vše, abych vám dluh splatil.“

Kapitola 1.

Penzionát slečny Blackwoodové stál poblíž malé vísky, několik mil zaBradfordem vhrabství Yorkshire. Přestože někteří rodiče mohli namítat, že zde jejich dcery nebudou vbezpečí, opak byl pravdou. Slečna Blackwoodová zajistila dostatečný počet mužského personálu, který udržoval místo klidné anikým nerušené. Samozřejmě se jednalo oprověřené muže, zejména bývalé vojáky, kteří už byli vycvičeni kobraně. Ajelikož si roční pobyty dívek mohli dovolit jen ti nejmajetnější, vyplácela mužům mzdu, zaniž jí věrně aspolehlivě sloužili.

Budova, ukrytá mezi vysokými stromy, čítala tři patra. Vprůběhu roku tak poskytovala domov téměř čtyřem desítkám dívek. Ty, jejichž rodiče napobytu nešetřili, měly nárok nasamostatný pokoj. Takových však byla menšina. Amezi tu poslední roky patřila iEmma Monaghanová.

Štíhlá dívka sjemným obličejem avlnitými kaštanovými vlasy si získala pověst jedné znejoblíbenějších anejlaskavějších dívek vpenzionátu. Hlavní vychovatelka Blackwoodová jí dávala nastarost zasvěcení nově příchozích slečen. Další doučovala anahrazovala jim chybějící sestry.

Emma zdědila pomatce, nakterou si sotva vzpomínala, veselou povahu. Málokdy ji něco rozrušilo, dokázala výzvám čelit se vztyčenou hlavou avučení se nikdy nevzdávala, ikdyž jí třeba vlastní hra naklavír trhala uši. Cvičila tak dlouho, dokud nepřekonala ztuhlost prstů, aty se nezačaly ladně pohybovat poklávesách.

Slečna Blackwoodová kolikrát přemítala, zda jí tvrdohlavost bude kužitku, nebo se naopak projeví vsituaci, která by manželovi nebyla příjemná. Zatím ji však Emma utvrzovala vtom, že ví přesně, kdy tuto část své osobnosti může využít, akdy to není zcela vítané. Kecti jí také bylo čtení – ponořila se doknihy iběhem volnějšího nedělního dne. Zhltala už téměř kompletně jejich knihovnu. Ainspirovala tím iostatní děvčata, protože oknihách ráda hovořila apoutavě líčila jejich děj.

Když vychovatelka Blackwoodová odložila dopis odEmmina otce, hřbetem ruky si zčela setřela krůpěje potu.

Samozřejmě věděla, že se sEmmou jednoho dne rozloučí, nejpozději podovršení osmnácti let, přesto ji tato skutečnost zneklidnila. Emma byla aje srdcem penzionátu – co si bez ní počnou dívky, které kní vzhlížely anásledovaly ji?

Dnešní den přinesl jen smutek, pomyslela si slečna Blackwoodová azhluboka si vzdychla. Dopis obsahoval idalší samostatný list pro Emmu. Příliš se neradovala, že jí ho musí odevzdat. Raději by jej spálila apředstírala, že nikdy nedorazil. Nadlouho by však Emmin odjezd neoddálila.

Všechno jednou končí, posteskla si.

Zvedla se avydala se ji hledat dozahrad. Začátkem října se prudce ochlazovalo, přehodila si proto přes ramena pléd amírně se otřásla, když vyšla načerstvý vzduch.

Tušila, že Emmu najde ujezírka nakonci zahrady, kde pravděpodobně zapomněla načas. Ráda se tam procházela auvažovala orománových postavách, které jí přirostly ksrdci.

„Slečno Monaghanová, hodláte se nachladit apřidělat nám starosti, že?“ zavolala nani káravým tónem.

Všechny žačky nosily předepsaný stejnokroj – tmavě šedé šaty srukávy až kzápěstím, vchladnějším období měly povinnost navléci si teplé punčochy. Díky těmto předpisům panovala mezi dívkami příjemná harmonie. Žádná nevlastnila šaty lepší ani horší, jedna z„tuctového“ Manchesteru, zatímco ta třetí zPaříže. Alátky nauniformy byly vybrány pro jejich praktické vlastnosti, ne podle módy avzezření.

Emma zbystřila apospíchala keslečně Blackwoodové.

„Děláte mi starosti, slečno,“ poznamenala vychovatelka apřísně si ji změřila odhlavy kpatě. „Doufám, že jste si vzala punčochy.“

Emma přikývla azatvářila se jako ukřivděné neviňátko. Zazády si však zkřížila prsty levé ruky. Punčochy nesnášela. Kousaly ji, jejich dotek nakůži nemohla vystát.

„Přinesla jsem vám dopis odotce.“

„Otec píše?“ ožila Emma avočích, připomínajících odstín tmavého jantaru, jí radostně zajiskřilo.

„Myslím, že si zanedlouho budeme muset říci sbohem.“

Emma se zamračila. Mezi obočím se jí vytvořila starostlivá vráska, protože věděla, že ani pro ni nebude snadné rozloučit se smístem, kde strávila většinu posledních třinácti let. Penzionát slečny Blackwoodové si oblíbila, našla si zde spoustu přítelkyň anedokázala si představit, že by se sem už nikdy nevrátila.

„Přijedu vás navštívit,“ zašeptala.

„Vím, že ano,“ podotkla slečna Blackwoodová apobídla Emmu, ať ji následuje zpět dodomu. Veskrytu duše tomu možná ivěřila, připomínala si však, že až se dívka provdá, bude mít docela jiné starosti. Jednou sem zavítá, možná ipodruhé, pak pošle pouze dopis, nakonec se úplně odmlčí. Tak to bývalo pokaždé, abylo to přece správné, utvrzovala se vychovatelka. Její povinností je vychovat zdívek ty nejlepší kandidátky pro svatební trh.

SEmmou se jí ovšem bude loučit těžce. Stále se jí honilo hlavou: kdo podpoří ostatní dívky? Kdo se ujme uplakaných děvčátek, které nemohly překonat, že je sem rodiny odložily? Zadobu Emmina pobytu se neobjevila žádná jiná svěřenkyně, která by se jí mohla rovnat asnad ji inahradit.

„Pochopila jsem, že pro vás otec pošle vpátek.“

„Který pátek?“ zeptala se Emma tiše, přestože jí to hluboce otřáslo.

„Příští, mé dítě,“ odpověděla opatrně vychovatelka. Možná mohla chvíli mlžit, povzbuzovat ji dobudoucnosti, kčemu by to však nakonec bylo? Zbývalo jim příliš málo společného času.

„Ale to není ani za dva týdny!“

„Já vím. Anemáte se čeho obávat, Emmo. Natento den jste se připravovala celých třináct let. Apovažuji vás zasvou nejúspěšnější žačku.“

Emma si přála, aby se dokázala ovládnout azadržet slzy. Přesto jí jich několik sklouzlo potváři.

„Není důvod plakat,“ utěšovala ji vychovatelka. „Už jste dospělá žena. Apřed sebou máte cestu plnou štěstí anového dobrodružství.“

Emma přikývla aodkašlala si, aby se zbavila napětí. Pevně sevřela vruce list azamířila dosvého pokoje. Cestou potkala několik dívek, které si sní přály hovořit, ale Emma je tentokrát odmítla. Výjimečně zatoužila být sama.

Venku se mezitím vydatně rozpršelo. Déšť bubnoval naokna vpravidelných úderech adoplňoval orchestr šumících větví stromů avzdáleného hřmění. Nebe se zatáhlo askromně zařízená místnost potemněla.

Emma se posadila napostel apodepřela si záda polštářkem. Ještě několik minut vrukou převracela psaní odotce. Zdráhala se jej otevřít apřečíst si, jaké sní má úmysly.

Už minulé léto sní hovořil obudoucnosti. Otom, že se bude muset provdat, aby byla pro každý případ zabezpečená. Připadalo jí, jako by se otec obával, že zemře, anikdo se oni nepostará. Její nejlepší přítelkyně Molly Wintersová však měla jasno hned, když se jí Emma svěřila.

„Je to zkrátka obchod,“ prohlásila Molly nedávno. „Výhodně nás provdají aumyjí si nad námi ruce. Přestaneme být příživnice abudeme se muset postarat ovlastní rodinu. Každopádně je důležité omotat si manžela pěkně kolem prstu, abychom si mohly dělat, co uznáme zavhodné,“ rozesmála se posléze.

Emmě ztoho dosmíchu nebylo. Děsilo ji, že otec přijde, oznámí jí jméno ženicha, atím to pro ni hasne.

Hřmělo už podstatně blíž ataké blesky se kroutily jako vzteklí hadi. Dobře přes zdi slyšela zděšené výkřiky dívek, které se ksobě choulily astrachy sotva dokázaly pohlédnout koknu. Jindy by je šla utěšit, dnes se však musela soustředit pouze nasebe.

Zapálila svíčku, otevřela psaní azhluboka se nadechla.

Drahá Emmo,

koncem roku oslavíš osmnácté narozeniny. Otéto události jsme spolu několikrát hovořili, avíš proto, co odTebe očekávám.

Přestala číst, jak ji polekalo rozbouřené srdce. Instinktivně si přiložila dlaň nahruď. Děje se sní něco? Neonemocněla? Nebyla zvyklá natak silnou reakci azprvu jí ani nedocházelo, že navině jsou otcova slova.

Sice ses dopenzionátu vrátila nedávno, přesto jsem dospěl krozhodnutí, že nastal čas, abys opět přijela domů – tentokrát natrvalo. Podrobnosti Ti vysvětlím při našem setkání. Následujícípátek pro Tebe přijedu aodjedeme doManchesteru.

Zbýval pouze podpis, nic víc.

Emma otočila list, zda otec přece jen nepokračoval nadruhé straně, byla však zklamaná. Zkrátka jí stručně oznámil své rozhodnutí – apochopitelně neopomněl drobnou narážkou připomenout, jaké sní má úmysly.

Připadala si hloupě.

Už druhým rokem uvažovala nad tím, co se stane, až opustí penzionát. Ale stále žila vbludu, že jí zbývá dost času. Ten nyní neklepal nadveře se zdvořilostním připomenutím, rovnou vtrhl dojejího světa achystal se ho zcela převrátit.

Jenomže tak to zkrátka bylo.

Tohle je její osud.

Opustit penzionát, odjet domů aobléci si svatební šaty.

Bouře nabírala naintenzitě, Emma ji však nevnímala. Soustředila se nasvé rozpolcení astrach, který zaplňoval každý kousek jejího mladého života.

Také sídlo vikomta Ashforda stravovala bouře zvenčí iuvnitř. Sluha zapálil několik svící arychle se vzdaloval zknihovny, kde se Edward Ashford střetl se synem. Aoba byli hlasitější než kdy předtím. Služebnictvo najejich hádky dávno přivyklo, tuto však umocňovalo děsivé hromobití, které jako by vycházelo ze středu samotné země.

Vikomtův syn Lucien, sedmadvacetiletý mladý muž, který si byl dobře vědom svých předností, zuřil právě jako ona bouře. Zatímco jeho otec seděl vkřesle apředstíral klid, on rázoval pomístnosti anejraději by shazoval zpolic astolků všechno, naco mu padly oči.

„Už jste úplně zešílel!“ vykřikl arozhněvaně naotce pohlédl. „Přivedl jste nás skoro namizinu, ateď ještě tohle!“

„Pan Monaghan mi zachránil život. Avěř mi, jeho přání je to nejlepší, co nás mohlo potkat, ikdyž si to teď nemyslíš. Až se uklidníš…“

„Až se uklidním?!“ přerušil ho Lucien. „Neuklidním se! Zničil jste nás! Pošlapal jste dobré jméno Ashfordů ateď jste se zapletl sobchodníkem, sjehož dcerou mě nutíte se oženit!“

„Připomínám ti, že pan Monaghan uhradil mé dluhy aposkytl nám finance, díky kterým si onic nemusíme dělat starosti. Apojeho smrti připadne celý majetek tobě. Co víc by sis mohl přát? Postará se otebe jako ovlastního syna.“

„Samozřejmě,“ ušklíbl se Lucien, „když to nezvládl můj skutečný otec! Nechci vlastnit přádelny! Nechci mít nic společného sčlověkem, jako je Monaghan! Mám vlastní plány!“

„Ty bohužel půjdou stranou, synu. Zapomněl jsem ti sdělit, že jsme sepsali závaznou smlouvu. Anež se zase začneš rozčilovat, uvědom si, jaké výhody ztoho plynou pro tebe.“

Lucien soptil. Krev se vněm doslova vařila azatínal ruce tak úpěnlivě, až se zdálo, jako by hrozily prasknutím.

Nezvládne teď být sotcem vjedné místnosti. Musí pryč. Nadechnout se čerstvého vzduchu adoufat, že až se ráno probudí, jejich rozhovor se promění vpouhou vzpomínku nasen.

Vyšel rázně zknihovny apokračoval až khlavním dveřím. Věděl, jaká se naManchester žene smršť, ale nezabránila mu, aby vyběhl naprostranství avykřičel všechen svůj hněv. Oblečení zaněkolik vteřin promoklo, lepilo se mu nakůži avyvolávalo vněm pocit, že je vpasti, anemůže se zní dostat.

Přál si ze sebe všechno strhat, ale jak by se pak vrátil dovnitř? Musí se uklidnit. Musí nechat zmírnit žár vzteku, jenž ho stravoval, pak se mu bude ilépe přemýšlet.

Oženit se!

Sdcerou šmelináře!

Ozvala se strašlivá rána, při které se doslova otřásala země. Někde blízko musel uhodit blesk.

Liják útočil tak neúprosně, že přes clonu bičujícího deště neviděl skoro nakrok. Hluk se zvyšoval, jak obrovské kapky dopadaly dokaluží adivoce se odnich odrážely.

Lucien se pokoušel pravidelně dýchat. Jenomže měl naotce takový vztek!

Předvídal už dávno, jak jejich rodinné dědictví skončí. Pokoušel se stím něco udělat, domluvit otci, prodat část vzácných sbírek mečů adýk, ale marně. Otec se pokaždé kál, že už se znovu nezadluží apřestane podporovat ženy zpochybných domů. Dokonce Lucienovi děkoval zapomoc vnepříjemných okamžicích.

Otýden později se situace opakovala… Zlomil nad otcem hůl, nad svou vlastní krví. Odjel doLondýna, když se odznámého dalšího známého doslechl, že otci byl zakázán vstup doklubů ačelí obvinění zpodvodu. Ačkoliv si vtu chvíli přísahal, že už se dotoho nebude plést, následujícího rána se tryskem vydal domů. Aodjeho příjezdu se mu zbortily iposlední naivní představy, které ootci měl.

Počasí se začalo nepatrně umoudřovat. Ustalo hromobití iblesky, pouze déšť vytrvával asytil vyprahlou zem.

Lucien se vracel dodomu. Nezamířil zaotcem, nemínil se sním udobřovat. Pokračoval rovnou dosvé ložnice, kde se svlékl, osušil azahrabal se pod peřinu, když se doněj pustila zimnice. Ještě skončí steplotou azápalem plic!

Nepodařilo se mu však zaspat šok, který si pro něj otec připravil. Převaloval se ze strany nastranu asnažil se přijít nazpůsob, jak se ztéto šlamastyky dostat.

Přece ho otec nemůže přinutit, aby se oženil sdcerou továrníka! Není snad zboží, které lze poznačit dosmlouvy jako tuctovou položku!

Ráno se mu už ale nepodařilo otci vyhnout. Navíc ho stále víc trápila dohoda, kterou stím člověkem údajně uzavřel. Chtěl ji vidět. Atrval natom, aby utoho byl jejich advokát zManchesteru.

„Bohužel vám musím sdělit, že smlouva je platná,“ zavrtěl hlavou Phillip Gaskell apohlédl naotce asyna, kteří proti němu usedli vkanceláři. Zatímco vikomt Ashford se zdál až ledově klidný, ojeho synovi se totéž vypovědět nedalo.

„Nesmysl!“ rozlítil se amusel si uvolnit vázanku, aby se mu lépe dýchalo.

Advokát se opět zadíval nadokument, jehož uložením jej vikomt pověřil, amírně naklonil prošedivělou hlavu. Vzápětí jej otočil apostrčil blíž kLucienovi.

„Je to váš podpis?“ zeptal se mladého muže.

„Vypadá tak, ale…“

„Je ověřen naším notářem,“ přerušil ho Gaskell ahluboce si povzdechl. Věděl velmi dobře, jak se celá záležitost sběhla, ovšem ion musel platit účty. Nehledě nato, kolik mu vikomt zajeho služby dlužil – atento podvod je aspoň příslibem brzké platby. Lucien Ashford si zkrátka musí uvědomit, že hříchy otců jsou dědičné. Aztéto záležitosti přece vyjde jako vítěz – kéž by se jemu mohlo otakovém dědictví zdát!

„Podvedli jste mě!“ obvinil Lucien oba muže. Stál narozechvělých nohou azvažoval, nakterého znich se vrhne nejdřív.

„To jsou poněkud silná slova,“ poznamenal tiše advokát adoufal, že si vikomt se synem vyřeší problémy mimo jeho kancelář.

„Silná slova?! Tak já vám něco povím, pane Gaskelle!“ Lucien přistoupil kestolu adlaněmi se opřel onaleštěnou dřevěnou desku.

„Odhalím váš podvod! Je zcela zřejmé, že jste můj podpis padělali! Apřímo tady!“ Prudce se zase narovnal arozhodil rukama, aby zdůraznil, jak nevalnou pověst si tím získá advokátní kancelář Gaskell aspol.

„Věřte, že nepůjdu spát, dokud nezajistím, aby vás takový podvod stál osvědčení!“

To už se iadvokát znervozity postavil, hledaje pomoc uvikomta Ashforda. Přece se mu zaručil, že syn nebude dělat potíže. Aon, ačkoliv se tomu zpočátku bránil, neviděl tuto drobnou odchylku odpřísných formalit jako natolik nemorální, protože mladému Ashfordovi přinesla víc, než by si kdokoliv zadarmo zasloužil.

Jenomže pro Luciena to nebylo zadarmo.

Oženit se kvůli otci pod úroveň, to nechtěl nechat historiky zapsat dokroniky Ashfordových. Byl by první, kdo by klesl ktakovému ponížení.

Počkat, počkat! zarazil se vduchu. Jaképak byl by? Bude!

Může si skutečně dovolit skandál? Otec udělal dost špatných rozhodnutí, jméno Ashfordů už dávno ztratilo lesk slávy. Zapomenuty byly ijejich zásluhy vbitvě uWaterloo proti Uchvatiteli. Amuseli se kvůli tomu namáhat? Kdepak. Stačila ktomu vášeň pro hazard, podvody adluhy. Oničem jiném nikdo nemluvil. Ashfordovi byli zkrátka adobře spojováni pouze súpadkem. Najejich hrdinské činy si už nikdo nevzpomněl.

Nasadil by jejich pověsti pořádnou korunu, kdyby se pustil doboje skanceláří Gaskell aspol. adokonce isvlastním otcem.

„Upokojte se, pane Ashforde,“ naléhal naněj advokát.

„Já se uklidním,“ odsekl Lucien vztekle. „Tentokrát vám to ještě projde. Ale jedno vám radím! Podruhé se už odvás podvést nenechám!“ Popadl klobouk avycházkovou hůl avystřelil zkanceláře, jako by ho hnali všichni čerti.

Zastavil se uotcova kočáru, ale nakonec si to rozmyslel. Potřeboval se projít, vyčistit si hlavu adostat ze sebe ten příšerný vztek.

Nikdy otci neodpustí, nikdy, opakoval si. Víc totiž ani udělat nemohl. Rozhazoval holí, jak se vduchu neustále bouřil, aani si nevšiml, že se mu obyvatelé Manchesteru raději vyhýbají.

Nesnášel tohle zatracené město. Příliš mnoho továren, příliš mnoho hluku, příliš mnoho přistěhovalců, kteří se sem hrnuli ze všech koutů ostrova.

Plánoval si pokračovat pěšky až domů. Pořádná procházka mu prospěje, dokopce se trochu zadýchá, asnad tím upustí itrochu té páry, co se vněm hromadila.

„Zatracení bídáci!“ vykřikl nahlas.

Uhnul stranou, jelikož zasebou zaslechl dusot koně. Nemohl se dočkat, až bude mít silnici zase jen pro sebe, ale kjeho údivu jezdec nakoni zpomaloval.

„Lucien Ashford?“ oslovil ho muž.

Mladík se zastavil avzhlédl kjezdci, který ho pokývnutím pozdravil. Netušil, okoho se jedná. Přál si být sám, nikým nerušený. Kdo to vlastně mohl být? Jedině další vymahač, jenž zanedlouho vytasí směnku anepřestane naléhat naokamžitou splátku.

„Kdo se ptá?“ odpověděl mu otázkou.

„Jsem James Monaghan.“

Lucienovi se zablesklo vočích. „Vy máte ale drzost, pane!“ odsekl. Tělo měl napnuté jako strunu hudebního nástroje. Pokud se ho však Monaghan odhodlal vydráždit tímhle nečekaným setkáním, nevyloudí zněj žádné příjemné tóny.

„Není to nejvhodnější čas ani místo naseznámení, uznávám. Můj čas je příliš drahocenný, anemohu se si tedy dovolit jím plýtvat.“

„Snad abyste sesedl, pane!“

Ipanu Monaghanovi se zajiskřilo vočích. Kdo ví, zda hněvem, či pobavením, že si vybral správně mladíka, který dokáže unést jeho dědictví anadále je rozvíjet. Sesedl tedy zkoně auvázal ho unejbližšího dubu.

„Máte pořádnou drzost, to se vám musí nechat,“ pokračoval Lucien. Pevně svíral pěsti aneustále si připomínal, ať zachová klid anedá se ničím vyprovokovat.

„Zachránil jsem vašemu otci život,“ podotkl pan Monaghan aupřeně se mladému Ashfordovi zadíval doočí.

Lucien nemínil mrknout ani uhnout pohledem, dokud tak neučiní sám obchodník. Monaghan jeho výzvu přijal, Lucien mu dal jasně navědomí, že tato bitva je předem prohraná. Šlechtic neustoupí žádnému šmelináři, který má sice plno peněz, ale jehož jméno odvane vítr zdějin při prvním podzimním dni.

Konečně se pan Monaghan uvolil nasekundu sklopit zrak kprašné cestě.

„Aha, očekáváte vřelé poděkování,“ poznamenal Lucien sneskrývaným opovržením. „Možná by bylo pro rod Ashfordů užitečnější, kdybyste nechal otce padnout.“

„Vtakovém případě byste jednou nezdědil můj majetek.“

Lucien se zasmál. „Myslíte, že mi natom záleží, že jsem celé roky snil otom, že se stanu majitelem přádelny? Nebuďte bláhový.“

„Nejsem bláhový. Atuším, že zvás mluví křivda ivztek.“

„Ajak by také ne!“ odsekl znovu Lucien. „Nezacházejme dodetailů, co se té noci událo ajak jste mého nebohého otce vytrhl znáruče smrti. Ušetřete mě alespoň toho. Ale sepsat smlouvu otom, že se musím oženit svaší dcerou? Vědomě podepsat listinu, naníž je zfalšovaný můj podpis?!“

„Zapomínáte navýhody, které ztoho vzešly.“

„Ach, ano. Úhrada dluhů, dědictví… To je vaše dcera tak škaredá, že jste nenašel jiný způsob, jak ji provdat?“

Pan Monaghan se pousmál. Kdyby tak mladý Ashford věděl, jakou krásku mu zanedlouho představí, ponechal by provokativní poznámky stranou.

„Zatím vším je mnohem víc, než přiznáváte napovrchu, pane Monaghane. Když nad tím zpětně uvažuji, zdá se mi jako neuvěřitelná náhoda, že jste byl svědkem útoku namého otce anásledně jste se vetřel donaší rodiny.“

„Pouhá náhoda, vskutku, ačkoliv nemohu zastírat, že jsem si dlouho přál povýšit dceru mezi aristokraty.“

„Dceru? Vy ztoho nic těžit nebudete?“

„Umím být stejně upřímný jako vy, pane Ashforde. Dobře, pokračujme tedy povašem způsobu. Vžilách vám sice koluje modrá krev, ale vaše rodina už dlouho nepatří mezi ty, které nesmějí chybět nažádné důležité společenské události. Otec vás vpodstatě připravil nabankrot ajméno, které před dvaceti lety něco znamenalo, vsobě nese odér čpavku. Ne,“ zarazil Luciena, když kněmu sbrunátnou tváří nakročil, „nerozčilujte se. Dobrovolně jsme odhodili veškeré zábrany amluvíme spolu jako muž smužem.“

Monaghan se zhluboka nadechl, než pokračoval. „Kdyby mě avašeho otce nesvedla náhoda, jaký by byl váš další osud? Musel by vás poctít zázrak, abyste neskončil namizině. Vidím to tak, že byste rozprodal majetek, usídlil se vmenším domě navenkově avaše vyhlídky by zvás udělaly stejnou trosku, jakou je váš otec.“

Lucien už se nedokázal ovládat aprudce proti Monaghanovi vyrazil pěstí. On se jí však spobavením vyhnul, aniž by přitom udělal krok vpřed či vzad, astejně tak obratně odvrátil idruhou ránu.

Mladý muž si už už strhával rukavici, aby vyzval obchodníka nasouboj, ale ten ho ostrým adominantním gestem zarazil.

„Přestaňme si hrát, pane Ashforde. Nalili jsme si čistého vína apřipusťme si, že pravda je občas ošemetná adokáže vnás vyvolat víc emocí než dobře mířená rána.“

„Zatohle ponížení mi jednou zaplatíte,“ vydechl Lucien.

„Jak jsem řekl, nechme toho. Jsme dospělí lidé avěřím, že ipřes počáteční nesoulad ksobě dokážeme najít cestu. Informoval jsem se ovás.“

„Doufám, že jste se nedozvěděl nic dobrého.“

„Právě naopak, pane Ashforde. Patřil jste mezi nejlepší studenty, pokud jste rovnou nebyl ten nejlepší. Ovládáte skvěle matematiku, logiku, několik cizích jazyků, akdyž se zrovna dokážete kontrolovat, jste také velmi schopný vevyjednávání. Svědčí otom iněkolik transakcí, jimiž jste už dříve otci pomohl. Pod mým vedením se brzy zapojíte dopodniku avěřím, že ho ipomé smrti povedete kprosperitě.“

„Nejspíš jste si mě sněkým spletl, pane Monaghane. Odmítám se stát vaší loutkou apřevzít život…“

„Nezáležíte natom, zda to odmítáte, pane Ashforde,“ přerušil ho obchodník. „Čím dřív se smíříte se skutečností, že tak to zkrátka bude, abyste otce irodinné jméno očistil, tím dřív se všichni dočkáme klidu.“ Jako mladík se vyšvihl dosedla anaposledy kLucienovi promluvil.

„Brzy se zase uvidíme.“

Jestliže měl poodchodu odadvokáta mizernou náladu, jak nazvat pocity, které ho nyní sžíraly jako nějací strašní červi zČerného kontinentu?