Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU a použití této knihy k trénování AI jsou bez souhlasu nositele práv zakázány.

Jane Porter

RANDE s divochem

Z anglického originálu Flirting with the Beast,
vydaného nakladatelstvím Penguin Random House LCC
pod značkou Berkley v USA v roce 2022,
přeložila Zdenka Lišková.

Vydala GRADA Publishing, a. s.,
pod značkou METAFORA v Praze roku 2025
jako svou 9870. publikaci.

Jazyková redakce Lenka Češková
Odpovědná redaktorka Soňa Svobodová
Technická redakce Hana D. Benešová
Sazba Alena Libichová
Tisk a vazba TBB, a.s., Banská Bystrica

První vydání, Praha 2025

GRADA Publishing, a. s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
www.grada.cz, www.metafora.cz

Copyright © 2022 by Jane Porter
This edition published by arrangement with Berkley, an imprint of Penguin Publishing Group, a division of Penguin Random House LLC.
Cover photo © Getty Images
Translation © Zdenka Lišková, 2024
Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2025

Photo © Getty Images
Covert Graphic design © Hana D. Benešová, 2025

All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form.

Tato kniha je fikce. Jména, postavy, místa i události jsou dílem autorčiny obrazotvornosti nebo jsou použity v rámci fiktivního vyprávění. Jakákoli případná podobnost se skutečnými osobami, žijícími či zemřelými,
událostmi či místy děje je zcela náhodná.

ISBN 978-80-7625-867-9 (ePub)
ISBN 978-80-7625-866-2 (pdf)
ISBN 978-80-7625-299-8 (print)

Pro Williama Huntera Gurneye Jr.,

otce mého divocha.

Miluju tě.

Kapitola 1

DO KUCHYŇSKÉHO OKNA PLESKAL DÉŠŤ, ALE UVNITŘ DOMU voněl pečený krocan a svařené víno. Andi McDermottová nakoukla do druhé trouby, kde se ohřívala nádivka, brambory a různé přílohy. Bylo dvaadvacátého prosince a Andi slavila Vánoce předčasně, protože pozvala svého nevlastního syna Lukea a jeho snoubenku na večeři. Celé dny kuchtila, zdobila dům, a dokonce ustrojila velký stromek – první od smrti svého manžela Kevina před pěti lety.

Byly to první Vánoce od Kevinovy smrti, kdy se jí chtělo něco slavit. Možná jí dodalo dobrou náladu všechno to vaření a pečení. Nebo se možná konečně smířila s tím, že Vánoce budou jiné, a tudíž je nemůže srovnávat s těmi, jaké byly, když Kevin žil.

Ale bude hezké vidět Lukea, mít ho pro sebe. Její nevlastní syn byl zaneprázdněný lékař žijící ve Virginii, v McLeanu na předměstí Washingtonu. Když přijel na skok do jižní Kalifornie, chtělo ho vidět tolik lidí, že ji jen těžko vtěsnával do nabitého programu. Ale letos Luke s Kelsey její vánoční pozvání přijali a měli každou chvíli dorazit.

Andi odvrátila pohled od deštěm skrápěného okna k malé televizi. Místní večerní zprávy končily uklidňující reportáží, která se odehrávala v Santově vesničce u jezera Arrowhead. Na horách sněžilo, krásná reportérka od sebe neustále odháněla nadýchané vločky a se smíchem se ptala pana a paní Clausových, jestli jim sníh nebude bránit v rozvozu dárků. Santa Claus se bodře zasmál a řekl, že sobi jsou zkušení a jako vždy je povede Rudolf. Kamera přejela po romanticky zasněžené vesnici, reportérka na závěr připomněla, že Santova vesnice bude na Štědrý den otevřena do pěti hodin, a všechny pozvala, aby si přijeli užít živý program, potěšili se u plánované světelné show a samozřejmě na vlastní oči spatřili samotného Santa Clause.

Andi si vzpomněla na rok, kdy s Kevinem vzali do Santovy vesničky Lukea. Nebyl to zrovna úspěšný výlet. Kalifornii právě sužovalo období sucha, nenapadl žádný sníh a borovice působily vyprahle. Park tehdy ještě nebyl zrekonstruovaný a devítiletý Luke, který z něj nebyl bůhvíjak nadšený, oznámil dětem ve frontě, že Santa není skutečný a že to vědí i mimina.

Andi se usmála, když si vybavila zděšené pohledy ostatních rodičů. Luke nikdy nebyl jako jiné děti. Už od školky věděl, že chce být lékařem, a taky se jím stal.

Když smetla drobky z kuchyňské linky a vypnula dvojitou troubu, zamyslela se Andi nad tím, kdy byla na chatě v Blue Jay naposledy. Už to bude pár let, přinejmenším dva nebo tři roky, a tehdy tam jela jenom proto, že ji její děsivý soused Wolf Enders upozornil na pád jedné z velkých borovic Lambertových na jejím pozemku. Padlý strom sice minul chatu, ale rozdrtil starou kůlnu a zablokoval příjezdovou cestu.

Kvůli práci tam bohužel nemohla vyrazit okamžitě, ale hned v sobotu ráno najala na odstranění stromu specializovanou firmu a zaplatila jim majlant, aby objemný kmen rozřezali a jeho mohutné kusy odvezli. Čekala, že se tam každou chvíli objeví Wolf Enders a jeho obrovský německý ovčák, ale naštěstí se tak nestalo. A tak se jí podařilo utéct zpět do San Juan Capistrana bez nepříjemné konfrontace. Popravdě, ona sama se s Wolfem nikdy nepohádala, ale Kevin ano, a když posléze Wolfa zažaloval pro urážku na cti, protože byl přesvědčený, že ho Wolf pomlouvá v jejich horské komunitě, nevraživost mezi oběma muži učinila výlety na chatu nesnesitelnými.

Andi si připadala jako mezi dvěma mlýnskými kameny. Štvalo ji, že je Kevin posedlý jejich „buranským sousedem“, a nesnášela ten nepříjemný pocit, kdykoli do ní Wolf Enders zabodl svůj pronikavý pohled. Jako by před ním stála nahá a to se jí nelíbilo. Nikdy by o něm neřekla, že je buran – to by ostatně neřekla o nikom –, ale rozhodně se pohybovali v jiných společenských kruzích.

Večerní zprávy skončily. Andi se podívala na hodinky. Půl sedmé.

Luke říkal, že by s Kelsey měli dorazit někdy mezi půl šestou a šestou – podle hustoty provozu. Jeli z Newport Beach, kde bydlí Lukeova matka a jeho prarodiče, a doprava mohla být všelijaká, zvlášť v tomhle ročním období. Vytrvalý déšť to jenom zhoršoval.

Andi se krátce nadechla, protože byla nervózní a rozrušená. Dům vypadal nádherně. Salát i brusinky nakládané v brandy už stály na stole. Lahve červeného i bílého vína byly otevřené pro případ, že by Luke a Kelsey nechtěli pít svařák.

Andi ztlumila televizi a odešla do obývacího pokoje načechrat polštáře na pohovce. Na stromečku zářila světýlka a třpytivé ozdoby. Na kamenné římse krbu se třepotaly plameny svíček a uvnitř tiše praskal oheň. Už zapomněla, jak krásně dům vypadá, když se vyzdobí na svátky.

V kuchyni pootočila stojan na dorty na mramorové desce ostrůvku a pak si uhladila tmavě zelený svetr s korálky přes boky. Zdál se jí příliš upnutý a měla podezření, že jí dělá na břiše pneumatiku, ale korálkový svetr byl jedním z posledních dárků od Kevina a ona neměla před jeho smrtí příležitost si ho obléknout, takže si ho vzala dnes večer. Tento večer byl oslavou. Přijede Luke a zase budou rodina a na tom, že má pět nebo deset kilo navíc, vůbec nezáleží. Ani kdyby těch kil bylo víc. Její váha není důležitá.

Důležitá je rodina.

Vánoce.

Zázraky.

Najednou jí zazvonil telefon. Volal Luke. Honem to zvedla. „Ahoj,“ vydechla radostně a opřela se o ostrůvek. „Kde jste? Uvízli jste v zácpě?“

„Pořád jsme u mámy.“ Lukeův hluboký hlas se tak moc podobal Kevinovu, až ji to zabolelo. „Nějak jsme se zapovídali a úplně zapomněli, kolik je hodin.“

Odhrnula si uvolněný pramínek vlasů z horké tváře. „To nevadí. Všechno mám v troubě. Jenom mi zavolej, až budete pár minut od domu, a já vám to nandám předem, takže si budeme moct hned –“

„Něco nám do toho vlezlo,“ přerušil ji. „Asi to nestihneme. Promiň, vím, že ti to říkám na poslední chvíli.“

Andi polila vlna zklamání. Chvíli ani nemohla mluvit. „Není Kelsey nemocná, že ne?“ ujišťovala se a byla vděčná, že se jí netřese hlas.

„Ne, Kelsey je v pořádku. Všichni jsme v pořádku. Máma nám dala jako překvapení lístky do Segerstromu na dnešní sváteční varhanní koncert. Zapomněla, že k tobě máme jít na večeři, a Kelsey je navíc varhanice. Hrála celou dobu, co chodila do školy. Hudební výchovu pak měla jako vedlejší obor na univerzitě Johna Hopkinse, a navíc…“ odmlčel se, zlomek vteřiny počkal a pak dodal: „Nevadí ti to, že ne?“

Andi nutkavě zamrkala. Hrdlo se jí stáhlo smutkem. Ovšem že jí to vadilo. Ach, jak moc jí to vadilo.

Ale nikdy by mu to neřekla. Byla jeho nevlastní máma, macecha. Nemohla si dovolit udělat chybný krok.

Luke se snažil vyplnit nastalé ticho. „Nesnáším, když musím řešit věci na poslední chvíli. Je těžké vyhovět všem…“

Nehodlala se rozplakat. Nebude dělat scény. „Já to chápu.“

„Kelsey tě vážně chce poznat.“

„Tak se zastavte zítra.“ Podívala se na dvě trouby napěchované krocanem a zapékanými pokrmy. „Zbyde mi spousta jídla.“

„Možná. To by asi šlo,“ řekl.

Andi píchlo u srdce. Lukeovo „možná“ nikdy nebylo příslibem.

Luke si odkašlal. „Každopádně se uvidíme, až sem budeme mít cestu příště. Slibuju. S Kelsey se určitě seznámíš před svatbou. Možná v únoru na její rozlučce se svobodou?“

Andi znovu uslyšela to možná. Možná znamenalo nada. Nic. Nenáviděla tu směšnou bolest, která ji pálila na hrudi. Vždycky byla macechou, nikdy ne matkou, nikdy ne maminkou, nebyla chtěná, natož milovaná, alespoň ne jím. „Možná,“ zopakovala a setřela si slzu z řas dřív, než stihla ukápnout. „Pozdravuj u vás doma.“

„Vyřídím. Veselé Vánoce, Andi.“

„Veselé Vánoce, Lukeu.“

Andi zavěsila, položila telefon na ostrůvek a opřela se rukou o jeho chladný kamenný povrch. V krku ji pálilo a na hrudi svíralo. Nepřemýšlej, nepřipouštěj si to, nepoddávej se emocím. Takové věci se stávají. Život jde dál. Přizpůsob se. V tom jsi dobrá.

Jenže ji tolik bolelo u srdce a ona si přála být kdekoli jinde než tady, v tomhle velkém prázdném domě s velkým vánočním stromem, který nikdo kromě ní neuvidí.

Takhle Vánoce vypadat neměly.

Takhle už svátky trávit nechtěla.

Ten dům byl pro ni příliš velký. Ovdověla příliš mladá. Vzpomínky byly příliš tíživé. Kevin jí chyběl a ona věděla, že se nevrátí. Dokonce začala znovu randit, ale pokud k sobě měla být zcela upřímná, byla to bída.

Její přátelé ji sice zvali na Vánoce k sobě, ale být návštěvou na Den díkůvzdání bylo něco jiného než být návštěvou na Vánoce. Vánoce jsou o rodině, o intimitě. Není to večírek jako Halloween nebo Silvestr. Vánoční svátky jsou tiché, osobní, posvátné.

Andi se s bolestí v srdci otočila a pohlédla na třívrstvý vánoční bílý dort na světle růžovém dortovém stojanu, rodinném klenotu, který se v rodině McDermottových dědil. Bílý vánoční dort s třpytivým cukrovým posypem na miniaturním lese jedlých borovic vypadal jako dekorace ze Santovy vesničky. Byl to starý recept z časopisu Southern Living, podle kterého vyráběla stejný dort už její máma, když Andi vyrůstala. A když ho Andi upekla poprvé jako novomanželka, Kevin ji požádal, aby ten samý dělala na Vánoce pokaždé, a ona mu vyhověla. Třívrstvý dort byl dílem lásky a ona teď litovala odpoledne stráveného výrobou všech jemných cukrářských ozdob.

Proč si s tím dala tolik práce? Proč se nepoučila? Proč ten dort prostě nekoupila? Proč si myslela, že se Luke ukáže?

Luke ji toleroval, ale nikdy ji nemiloval.

Byl jediné dítě, které kdy měla, a ona se tolik snažila – ne proto, že musela, ale protože chtěla. A teď jí bylo sedmapadesát, skoro osmapadesát, a byla bez dětí, bez manžela a trávila další Vánoce sama.

Už to nedokáže. Ne tady. Ne takhle.

Ale ten dort nepekla zbytečně. Zahnala slzy, sáhla do šuplíku pro nůž, ukrojila z dortu velký kus a pořádně si ukousla. Na rtech jí ulpěl tvarohový krém. Sousto jí zvlhlo v ústech, protože se při žvýkání hloupě rozplakala. Znovu si ukousla a pak ještě jednou.

Dort byl dokonalý.

Dům vypadal dokonale.

Večeře by byla dokonalá.

Slzy jí tekly proudem. Andi odložila zbytek ukrojené porce, utrhla si jeden díl papírové utěrky, otřela si ústa, osušila oči a vysmrkala se. Tohle nedopustí. Nesmí se zhroutit jenom proto, že se na ni Luke vykašlal.

Musí ty svátky přehodnotit, vymyslet nový plán, který nebude vyžadovat, aby se sama potloukala po obrovském domě.

Možná by měla zajet k jezeru Arrowhead, zabydlet se na chatě a prožít Vánoce tam. Se spoustou čerstvého sněhu by si vychutnala bílé Vánoce. Vždycky tu chatu milovala. Až tam dorazí, bude to kouzelné.

Samozřejmě jí přišel na mysl Wolf Enders, ale ten tam možná nebude. A i kdyby, tak co? Nenechá se jím zastrašit. Už byla unavená z toho, jak se po ní pořád někdo vozí. Unavená z toho, že se musí přizpůsobovat všem ostatním.

Hodlala si vytvořit nové vzpomínky. Začít nové tradice. Brzy ráno prostě odjede k jezeru Arrowhead a prožije kouzelné Vánoce úplně sama.

TEN VZDÁLENÝ RYTMICKÝ ZVUK NEUSTÁVAL. TUPÉ DUNĚNÍ pravidelných úderů Wolfa dráždilo a rušilo ho v soustředění.

Wolf odložil rýsovací tužku a zaposlouchal se. Nastala pauza, po níž se dunění ozvalo znovu. Někdo něco sekal, a to velmi blízko.

Jenže v jeho blízkosti neměl nikdo co pohledávat. Bydlel vysoko v horách v uzavřené komunitě. Byl jedním z mála lidí, kteří tu pobývali celoročně. Wolf vlastnil malý dům v San Juan Capistranu v historické čtvrti Los Rios, ale pronajímal ho prostřednictvím platformy Vrbo. Díky blízkosti misie, oceánu a Disneylandu byl domek většinu času rezervovaný, což Wolfovi zajišťovalo stálý příjem.

Když před deseti lety koupil tuhle chatu, byla to barabizna, která byla na trhu už přes rok, a její cena i stav odrazovaly ostatní zájemce. Ale Wolf se odradit nenechal a učinil nízkou nabídku, protože si dobře uvědomoval, kolik práce ho čeká. Ale na tu byl připravený, jelikož právě odešel do důchodu po kariéře u námořní pěchoty a měl volný čas a palčivou potřebu něčím se zaměstnat.

Majitel Wolfovu nabídku odmítl, ale když do pěti měsíců nepřišla žádná další, oslovil Wolfova realitního makléře a naznačil mu, že je otevřený férové nabídce. Wolf učinil novou, ještě nižší, než byla ta původní. Majitel kontroval. Wolf lehce přisadil a tehdy byla jeho nabídka neochotně přijata. Když přišel odborný posudek na stav domu, banka odmítla schválit úvěr na rekonstrukci. Podle statika měla být chata z roku 1927 stržena kvůli napadení termity a hnilobě dřeva. Zbourat, vyklidit pozemek a postavit jinou, doporučil. Jenže Wolfovi se líbily staré stěny ze silných kulatin, klenutý trámový strop i prošlapaná podlaha z tvrdého dřeva, a navíc se mu podařilo získat půjčku pro veterány, která mu umožnila dům koupit a provést práce svépomocí. Během následujících tří let opravil základy, vyměnil poškozené trámy, položil novou střechu, zrenovoval původní okna, nainstaloval nový kotel a ohřívač vody a nově vyspároval stěny. Jeho roubenka sice byla zvenku poněkud rustikální, ale uvnitř pohodlná. Stala se jeho útočištěm a s Jaxem, který mu v ní dělal společnost, se málokdy cítil sám.

Zvuk sekání ustal, ale tou dobou už vzbudil Wolfovu zvědavost. Zvedl se od stolu a vyšel ven. Jax ho následoval, jako vždy stál po jeho boku. Wolf měl jen dvoje sousedy – McDermottovy a Olsenovy –, ale nikdo z nich se v Blue Jay už léta neukázal. Olsenovi byli osmdesátníci a žili v komunitě důchodců v Palos Verdes. A když před pěti lety zemřel na infarkt ten náfuka Kevin McDermott, jeho vdova sem taky přestala jezdit. Kdo tam teda co seká? A kde?

Jax zakňučel a Wolf se dotkl temene jeho hlavy. „Půjdeme to omrknout?“ zeptal se.

Pes ho šťouchl do ruky.

Wolf se vrátil dovnitř, a než se vydal zpátky ven, obul si vysoké boty a z věšáku u dveří sundal zimní bundu. Mezi stromy se znovu ozval zvuk sekání. Wolf se vydal po odhrnuté cestičce a došel na vrchol svého pozemku. Odtamtud viděl, že v jedné z místností v patře chaty McDermottových se svítí. Takže tam někdo je.

Svah mezi jeho domem a McDermottovými byl poměrně strmý a hustě zalesněný. Wolf tam už několik let každý podzim dosazoval cedry a dříny, protože chtěl mít víc soukromí, aby si mohl užívat své samoty.

Jax vyrazil po svahu dolů a běžel napřed. Wolf ho následoval, jeho boty křupaly ve sněhu. Bylo chladné, jasné ráno. Na modré obloze krásně svítilo slunce a jeho dlouhé zlaté paprsky se prodíraly skrz vysoké stromy. Několik dní, možná týdnů, už nesněžilo, ale takhle vysoko v horách a ve stínu vzrostlých stromů se ta bílá potvora udrží.

Wolf zaslechl výkřik, a tak zrychlil krok. Když vyběhl na volné prostranství, jeho Jax tam nehybně stál a upřeně pozoroval Andi McDermottovou. Wolf luskl prsty a Jax se posadil. Zlatý pohled německého ovčáka však zůstal upřený do sousedčiny tváře.

Wolf se mu ani nedivil. Andi McDermottová měla totiž moc hezkou tvář.

Prudce zvedla hlavu. Dlouhé tmavé kadeře jí sklouzly po ramenou a její velké hnědé oči se setkaly s jeho. „Koukám, že Axel pořád terorizuje sousedy,“ poznamenala napjatě a v očích jí bojovně zaplálo.

Wolfův pes Axel byl zdrojem stížností, které kdysi vedly až k soudnímu sporu. „Axel pošel,“ informoval ji Wolf bez obalu. „Tohle je Jax. Je mu teprve osmnáct měsíců. V podstatě štěně.“

Podívala se na černého psa se žlutými odznaky a pak – s nevěřícným výrazem – zpátky na Wolfa. „Štěně?“

„Je to velký ovčák,“ souhlasil Wolf. Znovu luskl prsty a Jax se zvedl a postavil se mu k noze.

„Neměl by tu běhat bez vodítka,“ řekla a přehodila si sekerku z jedné ruky do druhé. Rukavice jí ležely u nohou a ruce měla zarudlé zimou.

„Běhá na mém pozemku,“ namítl Wolf. „A vy taky,“ dodal a podíval se za ni na strom, s nímž očividně svedla krutý boj. „Co tu vlastně děláte?“

Vystrčila bradu a povzneseně nakrčila obočí. „Kácím vánoční stromek.“

Taky povytáhl jedno obočí. „Vy nemáte svůj vlastní? Proto kácíte můj?“

„Váš? Jak to myslíte?“

Ukázal na kolík s růžovou páskou v jednom rohu pozemku a pak na další na druhé straně. „Tam je váš pozemek, jižně od těch kolíků. Všechno na sever, včetně místa, kde teď stojíme, je moje.“

„Nevím, kde se ty tyče vzaly, ale určitě stojí špatně. Tohle je pozemek McDermottů. Odjakživa jsme ho užívali my. Támhle měl Luke domek na stromě. Tady si vždycky hrál.“

„Jasně, na mém pozemku. Nikdy jsem to s vaším manželem neřešil, protože mi to v porovnání s našimi dalšími spory připadalo jako prkotina, ale po jeho smrti jsem zaplatil geodeta a nechal vytyčit hranice. Pro případ, že byste se rozhodla svou nemovitost prodat.“

„Prodat? Proč bych ji podle vás měla prodávat? Tahle nemovitost patřila McDermottovým po celé generace. Generace,“ zopakovala. „Zatímco vy jste tu chatrč koupil sotva před pár –“

„Před deseti,“ opravil ji. „Bydlím tu už deset roků a chtěl jsem, aby bylo jasno v tom, kde jsou hranice našich pozemků.“ Wolf znovu ukázal ke kolíkům. „Tohle všechno je moje. A tamto,“ řekl a ukázal na úzký pás půdy za nimi, „je vaše, plus celý pozemek před vaší chatou.“

„Proč se o tom dozvídám až teď?“

„Nebyla jste tu celý věky,“ shrnul Wolf a pohladil Jaxe po hlavě. „Ale teď, když jste přijela, můžete si to vyznačení prohlídnout a dát to vědět zbytku vaší rodiny. Tohle je moje a tamto vaše.“

„A tenhle strom?“ zapochybovala Andi a na tvářích se jí objevily dvě barevné skvrny, které ostře kontrastovaly s její bledou pletí.

„Můj,“ objasnil.

„Aha, ale co s tím uděláme? Mám ho tu nechat? Nebo si ho mám vzít?“

„Můžete ho ode mě koupit.“

Naprázdno polkla. „Za kolik?“

„Za dvě stě babek.“

„Cože?“

„Tohle není žádný nálet, co by tu sám od sebe vyrostl. Každej z těch stromů, co tady vidíte, jsem v posledních letech osobně vysadil. Přišly ve stolitrových kontejnerech, jenom těch pět na tomhle místě stálo přes dvanáct set dolarů.“

„Vy si ze mě utahujete.“

„Chcete vidět účtenku?“

„Ano. Ne.“ Andi McDermottová zvedla ruku a dotkla se červeného šrámu na bradě. Musela se tam škrábnout nebo pořezat. Odvrátila pohled od Wolfa a zadívala se na hustý háj a zasněžený svah. „Už je tady dost stromů. Proč sázet další?“

„Kvůli soukromí. Nechci, aby ode mě bylo vidět na vaši chatu.“

Střelila po něm pohledem, ale pak se podívala jinam. „Kdybych to věděla, nikdy bych si žádný z vašich stromů nevyhlédla.“

Nic na to neřekl.

„Ani bych nevstoupila na váš pozemek,“ dodala odhodlaně. „Měl jste mi napsat nebo zavolat a říct mi o tom novém geodetickém zaměření. Klidně jste mi mohl vzkázat, že mám zlikvidovat ten domek na stromě. A už vůbec nechápu, proč jste mě neinformoval o nových hranicích našich pozemků.“

„O nic nejde.“

„Ale ano. Právě jsem pokácela jeden z vašich stromů a utratila peníze, které jsem neměla v úmyslu utrácet…“ odmlčela se a semkla rty. „Berete šeky? Tolik peněz u sebe zrovna nemám.“

„Můžete mi zaplatit, než odjedete.“

„Děkuji,“ řekla odměřeně.

Wolf natáhl ruku pro sekyrku. Andi se nechápavě zamračila. „Já to dodělám,“ řekl, „když už jsem tady.“

Beze slova mu ji podala. Wolfovi stačila dvě máchnutí a strom padl. Několika dalšími záseky očistil základnu, srovnal ji a odstranil věnec spodních větví, aby Andi dostala kmínek do stojanu.

Vrátil jí sekyrku, zvedl strom a s lehkostí si ho hodil na rameno. „Veďte mě.“

„Jak to, že to ve vašem podání vypadalo tak jednoduše?“ zamumlala Andi, sebrala rukavice ze země a dala se do chůze. „Já tady blbnu už celou věčnost.“

„Nejjednodušší by bylo, kdybyste koupila stromek už ve stojanu,“ podotknul a následoval ji. „Na parkovištích je jich plno.“

„Myslela jsem, že to bude větší zábava. Něco jako Malý dům ve Velkém lese.“

Zněla trochu opuštěně a ve své nadýchané bílé bundě, zpod které jí koukal cíp červené flanelky, vypadala trochu jako marshmallow. „Příště použijte sekeru,“ navrhl. „Je větší. I ruční pila by byla lepší.“

„A tohle není sekera?“ podivila se.

„To je sekyrka. Sekera je větší. Obvykle na ni potřebujete obě ruce.“

„Tady už moc nářadí nezbylo. Aspoň po tom, co spadla ta kůlna.“

„Znovu jste ji nepostavila,“ zkonstatoval.

„Jaký by to mělo smysl? Sloužila hlavně jako úložný prostor na letní měsíce a v poslední době sem stejně nikdo nejezdí.“

Ale teď jste tady, pomyslel si, když stoupal po schodech na verandu, aby opřel stromek o stěnu chaty.

„Děkuju vám za pomoc,“ řekla Andi, postavila se k němu čelem a z úst jí vyšel obláček páry. Podívala se na stromek a pak natáhla ruku, aby se dotkla jedné z jeho pružných větviček.

Z tohohle úhlu vypadal velký. Nejmíň dva a půl metru. „Nechcete, abych vám ho pomohl dostat do stojanu?“

„To je v pořádku. Zvládnu to.“

„Kdyby vám to nešlo…“ nedokončil myšlenku.

Udělala to za něj: „… tak vím, kde vás najdu. Ale nebojte, nebudu vás otravovat.“

Protože nebyli přátelé a její manžel ho nenáviděl. Wolf se tomu téměř zasmál. Bylo načase, aby odešel, ale ještě předtím musel něco říct. Zaváhal. „Jestli jsem to doteď neřekl, to s vaším mužským mě mrzí.“

„Po jeho smrti jste mi poslal kondolenci.“

„Vážně?“

Přikývla. „Bylo to od vás milé, vzhledem k tomu… pošťuchování.“

Musel obdivovat způsob, jakým glosovala pět let trvající spor. „Určitě jste to neměla jednoduchý.“

„To ne,“ souhlasila. „Ale aspoň jsem se postavila na vlastní nohy a to mi prospělo. Nikdy předtím jsem se o sebe nemusela starat sama,“ přiznala. A pak, jako by toho řekla příliš mnoho, natáhla se pro stromek. „Slibuju, že vám ty peníze přinesu, než odjedu.“

„Nechte to bejt.“

„Tak to ne. Nechci vám nic dlužit. Bude to lepší.“

„Jak myslíte. Veselý Vánoce, paní McDermottová.“

Do tváří se jí nahrnula horkost. Prudce se po něm ohlédla a její oči, ty hnědé se zlatými skvrnkami, se upřely do jeho. Než odvrátila pohled, trochu vystrčila bradu. „Veselé Vánoce.“

Wolf se s Jaxem vydal po schodech dolů, přešel po její příjezdové cestě a vyrazil po silnici k té své.

Ještě nikdy neviděl Andi McDermottovou v džínách. Ani v turistických botách. Nebo v nadýchané bundě s čouhající flanelovou košilí.

Nikdy ji neviděl s rozpuštěnými vlasy nebo bez perel, protože Andi McDermottová vždycky nosila perly – perly ke svetříkům, perly k halenkám šitým na míru, perly k dokonale nalíčenému obličeji. Dokonce i na horách. Oblékala se jako kamarádky jeho matky v New Orleansu. Uhlazeně. Sofistikovaně. Nepřístupně.

Jenže jemu se líbily ženy, které byly přístupné. Ženy, které milovaly sex. Silně pochyboval, že spořádaná paní McDermottová miluje sex, natožpak aby se u něj trochu odvázala. Byl toho názoru, že se v ložnici McDermottových provozoval nudný koitus, a pokud chtěl Kevin něco míň sterilního, šel jinam.

Ačkoli byla Andi McDermottová krásná, jako vdaná žena ho nelákala. Ale ovdovělá Andi, která se snažila pokácet jeden z jeho stromů, si získala jeho pozornost.

Nešlo jen o džíny a flanelovou košili. Nešlo jen o její tmavé vlasy, které jí v dlouhých kadeřích spadaly na záda. Byly to emoce v jejích očích, ruměnec způsobený námahou, útlý obličej, semknutí jejích plných rtů. Měla ta nejúžasnější ústa. Ústa jako stvořená pro líbání. Což se dalo říct i o dalších částech jejího těla.

Když mluvila, nedokázal pořádně vnímat, co říká. Soustředil se jenom na její rty a zlaté skvrnky v očích.

Představoval si svoje ruce na jejím pase a jak je spouští dolů, aby ji chytil za zadek. Byla by teplá a měkká. Už měsíce neměl ženskou, protože byl příliš zaneprázdněný uzávěrkami projektů, ale teď najednou pocítil bolestnou touhu.

Potřebu.

Jenže nebyli přátelé. Dokonce ani známí ze sousedství. Když Kevin umřel, zrovna se spolu soudili. Wolf tehdy dostal záchvat smíchu, když si přečetl, že ho Kevin McDermott žaluje pro urážku na cti, ale náklady na advokáta, který ho měl v soudním sporu zastupovat, už tak moc k smíchu nebyly.

Andi stáhla žalobu tři měsíce po manželově pohřbu.

Wolfovi přišel poštou dopis od právníka, v němž mu bylo oznámeno, že je konec; jen tak. Paní McDermottová dokonce zaplatila soudní výlohy za jeho advokáta a po dvou letech hořkosti si mohli všichni vydechnout a nechat minulost minulostí.

Měl jí dnes poděkovat za to, že tu žalobu stáhla. Měl jí k tomu něco říct, jenže ona ho zaskočila, když se tou směšně malou sekerkou snažila pokácet jeden z jeho stromů.

U dveří si odupal sníh z bot a hned za nimi si je zul. Jakmile zavřel za Jaxem, pověsil si kabát, pošoupl boty, aby byly úhledně srovnané, a nalil si čerstvou kávu. Pak se vrátil k rýsovacímu prknu, rovnou sáhl po tužce a zadíval se na výkresy. Byl pozadu s termíny, protože přijal příliš mnoho zakázek. Jenže když člověk pracuje sám na sebe, nerad odmítá práci.

Minuty ubíhaly, káva stydla a Wolf přesto moc nepokročil. Práce na přístavbě, kterou se právě zabýval, se mu líbila. Ponořil se do ní. Historické domy byly jeho specialitou, jenže on pořád myslel na Andi McDermottovou, jak táhne ten strom dovnitř do své chaty a sama ho staví do stojanu. Nebude to pro ni žádná hračka.

Ale o pomoc ho nepožádala.

Dala mu jasně najevo, že to zvládne.

A upřímně řečeno, stavění jejího vánočního stromku bylo to poslední, co chtěl dělat. V její blízkosti chtěl postavit něco úplně jiného.

ANDI SLEDOVALA, JAK WOLF A JEHO PES ODCHÁZEJÍ.

Neviděla ho už roky a úplně zapomněla, že není pouze vysoký, ale taky mohutný. Obrovský. Pořád působil jako hora svalů a ty svaly ve spojení s širokými rameny a dlouhýma nohama z něj dělaly neuvěřitelně impozantního muže. Bez bot měřil nejspíš něco přes metr devadesát. V pohorkách byl ještě o pár centimetrů vyšší. Tyčil se nad ní, nepříliš civilizovaný horal s hustými prošedivělými vlasy a stejně prokvetlým plnovousem.

Zapomněla i na další věci.

Na jeho výrazné lícní kosti, klenuté čelo, plné rty a světle šedé oči, které připomínaly horskou mlhu. Měl úžasně rovné, bílé zuby, které ovšem ukazoval zřídka, protože neměl ve zvyku se usmívat ani moc mluvit.

Dnes na ni ovšem promluvil.

Vidět ho takhle zblízka bylo znepokojivé. Jeho pes – i když nový – ji stále děsil. Žádný pes by se na vás neměl řítit z kopce jako lavina. Žádný pes by na vás neměl zírat, jako by vás chtěl sežrat.

Už před lety Andi zaslechla, že Wolf býval v armádě a účastnil se spousty nebezpečných tajných operací. Vždycky se o něm chtěla dovědět víc, ale Kevinovi se její otázky nelíbily – netěšilo ho, že se jeho žena vyptává na někoho, kdo je úplně jiný než on sám.

Kevin Wolfa nenáviděl. Všechno na Wolfovi – jeho chování, jeho motorky, jeho vousy, jeho tetování – ho rozčilovalo. Andi si nikdy nemyslela, že Wolf je tak špatný, jak ho Kevin líčil, ale manželství je o loajalitě a tím pádem byly hranice jasně vymezené. Věděla, že musí stát za Kevinem. Jiná možnost nebyla.

Andi se zhluboka nadechla, zvedla stromek a napůl ho vnesla, napůl vtáhla vchodovými dveřmi dovnitř a pak dál do obývacího pokoje. Strom byl vysoký, ale zároveň štíhlý, takže jej po chvíli zápolení a utahování šroubů upevnila do stojanu. Nehodlala žádat o pomoc, a už vůbec ne Wolfa.

Zabralo to dobrých deset minut, ale Andi nakonec stromek vztyčila do vzpřímené polohy a zajistila ho ve starém kovovém stojanu. Rychle na něj navěšela světelné řetězy a zapojila je. Bílá světla zazářila mezi svěžími zelenými větvemi.

Trochu jí to zvedlo náladu a její pošramocené ego pookřálo. Dokázala to sama.

Všechno se najednou zdálo hezčí.

Kapitola 2

ANDI PRÁVĚ ZDOBILA STROMEK, KDYŽ ZAZVONIL TELEFON. Volala jí kamarádka Margot, kterou poznala před rokem. Byla to sice nová, zato dobrá kamarádka. Mluvily spolu několikrát týdně.

„Tak jak to šlo sLukem?“ zeptala se Margot. „Jaká je Kelsey?“

Andi se přehrabovala na dně krabice, protože hledala další háčky. „Nakonec nepřijeli.“

„To si děláš legraci.“

„Ne.“ Andi jeden našla, zavěsila na něj lesklou červenou kouli ze skla aumístila ji na spodní větev stromku. „Něco jim do toho vlezlo.“

„Ale já myslela, že jsi pro ně vařila večeři.“

„Taky že jo.“

„To snad ne.“

Andi našla další háček apověsila na něj další červenou kouli. „To nevadí. Měla jsem to čekat.“

„Jak ti to mohl udělat?“

„Mně to nevadilo,“ zopakovala Andi, ale pak dodala: „Dobře, vadilo. Byla jsem ztoho dost špatná.“

„Já bych byla vytočená.“

„Dotklo se mě to, ale už jsem se oklepala.“ Andi se narovnala arozhlédla se po své chatě sprostým stromem ažhnoucím ohněm. Dokonce si na krbovou římsu pověsila červeno-bílou pletenou punčochu. „Odjela jsem do hor na chatu. Rozhodla jsem se strávit Vánoce tady.“ Na chvíli se odmlčela. „Ty bys asi nechtěla přijet za mnou, viď? Strávit tu se mnou pár dnů. Mám tady pokoj pro hosty asníh všude, kam se podíváš. Teď je tu krásně.“

„Kde máš chatu?“

„Nedaleko jezera Arrowhead vpohoří San Bernardino.“ Andi zaváhala. „Nejsem si ale jistá, jak dlouho by ti to sem trvalo zPasa Robles.“

„Vydrž chvilku. Podívám se,“ řekla Margot. Na lince se rozhostilo ticho apak se Margot zeptala: „Říkala jsi, že máš tu chatu někde ujezera Arrowhead?“

„Ano, jen míli od něj, vměstečku Blue Jay.“

„Hele, teď se dívám do Google Maps apíše mi to, že když pojedu zPasa přes Lancaster aPalmdale, můžu být vBlue Jay za necelých pět hodin. Čtyři apůl, když nebude zácpa. Myslím, že dneska už je na cestu pozdě, ale když vyrazím brzy ráno, mohla bych tam být zítra vpoledne.“

„To by bylo skvělý! Jak dlouho se můžeš zdržet?“

„Stačí, když budu zpátky na Silvestra. Slíbila jsem tátovi, že ho strávíme spolu. Zamluvil stůl ve své oblíbené restauraci.“

„To bychom na sebe měly skoro týden. Prosím tě, přijeď, vezmi si ssebou nějaké knížky, budeme skládat puzzle, pít víno –“

„Apovídat si.“

„Apovídat si,“ souhlasila Andi šťastně. „Až budeš zítra na cestě, tak mi napiš, aprosím, jeď opatrně.“

Když Andi zavěsila, přidala na stromeček zbytek červených koulí adřevěné vojáčky. To byly ozdoby koupené pro Lukea, když byl ještě malý. Při jejich věšení myslela na Margot. Poznaly se loni na Díkůvzdání ujejí kamarádky Elizabeth.

Margot ji od první chvíle fascinovala. Andi se nikdy předtím nesetkala sprofesionální herečkou, akdyby byl Kevin naživu, ani by se sní neskamarádila. To on byl hybatelem jejich manželství, aprotože tíhl klidem apárům, jako byl on sám, jako byli oni, během jejich společných let pocházeli všichni její přátelé zokruhu Kevinových přátel. Andiiny nové kamarádky – Elizabeth, Paige aMargot – nebyly jako ona, ale záleželo jim na ní, přijaly ji mezi sebe adávaly jí najevo, že je pro ně důležitá. Cenná.

Nejdřív se Andi seznámila sPaige, která se stala novou profesorkou na katedře matematiky na Orange, malé soukromé univerzitě vMission Viejo, kde Andi pracovala jako výkonná asistentka doktora Naira, vedoucího téže katedry. Paige pak seznámila Andi sElizabeth, svou nejlepší kamarádkou už od střední školy azároveň profesorkou angličtiny na stejné univerzitě. Tak jako Paige aElizabeth pocházela iMargot zPasa Robles astudovala stejnou střední školu, jenom byla ošest let mladší.

Paige se sMargot původně vůbec neznala, ale Elizabeth ano, protože Elizabetina matka na jejich střední škole učila angličtinu adramatickou výchovu. Margot byla jednou znejoblíbenějších studentek paní Ortizové azároveň asi nejtalentovanější a nejnadějnější adeptkou dramatického umění, která kdy střední školu vPasu Robles absolvovala.

Margot se Andi představila jako šoférka paní Ortizové, ale paní Ortizová ji rozhořčeně opravila, že je nadanou broadwayskou herečkou, která osmnáct měsíců hrála Marii vpředstavení Jesus Christ Superstar ataky Elphabu vamerickém turné muzikálu Čarodějka. „Mohla bych vyjmenovat všechna představení, ve kterých hrála, ale nechci ji uvádět do rozpaků. Margot je vynikající herečka, zpěvačka atanečnice. Rovným dílem.“

Zatímco paní Ortizová pěla na Margot chválu, Margot zachytila Andiin pohled apousmála se; dokonce trochu zavrtěla hlavou.

Tehdy si Andi uvědomila, že se jí Margot zamlouvá, atak si na Den díkůvzdání sedly ustolu vedle sebe. Když pak po večeři pomohly snádobím, odnesly si skleničky svínem ven, azatímco Margot kouřila cigaretu, povídaly si.

„Musím stím přestat,“ řekla tehdy Margot azamáčkla nedopalek otácek. „VKalifornii nikdo nekouří, pokud se nepohybuje vhereckých kruzích.“

Andi přemýšlela, co by si Kevin oMargot pomyslel – mladá, štíhlá, blond, krásná astále svobodná. Margot se nikdy nevdala ani neměla děti, příliš se soustředila na svou kariéru. „Proč vlastně herci kouří?“ zeptala se Andi.

„Kouření potlačuje chuť kjídlu. Vbranži musíš zůstat štíhlá,“ usmála se Margot aodhrnula si rovné hladké vlasy dozadu přes rameno. „Ataky ti to zaměstná ruce.“

Margot byla ve všech ohledech opakem Andi. Zatímco Margot byla blondýnka, Andi měla husté, tmavé anepoddajné kudrny, které by už byly šedivé, kdyby si pravidelně nebarvila odrosty. Andi měla poměrně obyčejné hnědé oči, zatímco Margot nefritově zelené. Andi vypadala na svůj věk – měla vrásky amírně povolenou kůži pod bradou –, zatímco Margot měla bezchybnou pleť. Tvrdila, že je jí přes čtyřicet, ale vypadala odeset let mladší.

„Botox avýplně,“ vysvětlila Margot, když Andi komentovala její úžasnou pleť. „Aopalovací krémy společně skvalitní kosmetickou péčí. Kdysi jsem dělala hodně reklam adokonalá pleť byla pro televizní záběry svysokým rozlišením důležitá.“

„Vedeš úžasně zajímavý život,“ vzdychla Andi.

„Vedla jsem.“ Margotin úsměv pohasl. Sáhla po další cigaretě, ale pak se zarazila. „Měla jsem štěstí. Vždycky jsem našla práci abylo jí dost. Sice jsem nikdy nebyla nominovaná na cenu Tony, ale hrála jsem ve spoustě stálých představení asputovními objela hromadu šňůr. Učila jsem herectví atanec, pořádala workshopy achodila na všechny konkurzy, které mi můj agent doporučil. Ale nikdy jsem neprorazila, ne tak, jak si člověk představuje, když se přestěhuje do New Yorku.“

„Jsi vdaná?“ zeptala se Andi, protože na její ruce neviděla prsten, ikdyž to nutně nemuselo nic znamenat.

„Byla jsem zasnoubená. Deset let,“ uchechtla se Margot. „Nejdřív trpělivě apotom netrpělivě jsem čekala na svatbu, apak mě najednou po deseti letech opustil kvůli odvacet let starší producentce. Miranda mu dokázala nakopnout kariéru způsobem, jakému jsem nemohla konkurovat – například financováním jeho pořadů. Teď jsou manželé amají pětiletá dvojčata, která odnosila náhradní matka.“ Margot popadla krabičku cigaret, jednu zní vyklepla azapálila si. „Promiň. Musím to omezit, já vím.“

Andi se kouř zcigaret nikdy nezamlouval, ale zrovna uMargot jí kouření nevadilo. Měla ji ráda alíbily se jí její příběhy. Andiin život nebyl ani zpoloviny tak zajímavý. Až donedávna nikdy nepracovala na plný úvazek, nikdy se sama neživila ani nikdy nebydlela sama.

„Bože, nudím sama sebe,“ zafuněla Margot, zaklonila hlavu avydechla tenký pramínek kouře. Světlé vlasy se jí rozlily po zádech aAndi zahlédla náznak tmavých odrostů. „Radši mi pověz něco osobě. Poznám, že pocházíš zJihu, asnažím se ten přízvuk zařadit.“

„Můj starý dobrý tennesseeský přízvuk. Myslela jsem, že jsem se ho po dvaceti letech vKalifornii zbavila.“

„Skoro není znát, ale je hezký. Nech mě hádat, Nashville?“

„Knoxville. Teda, kousek od něj.“

„Tvůj manžel taky pocházel zTennessee?“ vyzvídala Margot.

„Ne, poznali jsme se na Clemsonu. On pocházel zjižní Kalifornie. ZNewport Beach.“ Andi slavnostně pozvedla sklenku svínem. „Atak jsme skončili tady.“

Při té vzpomínce Andi lehce potřásla hlavou. Nechtěla se zabývat minulostí, atak se soustředila na zdobení. Poodstoupila od stromku aprohlížela si výsledek svého úsilí, aby zjistila, jestli nějaká větvička nepotřebuje dozdobit.

Bylo však těžké odpoutat se od minulosti, protože ji neustále pronásledovala. Možná proto se cítila tak svázaná, uvězněná ve svém životě sKevinem, přestože už tu nebyl.

Kevinův infarkt všechny šokoval, protože byl aktivní sportovec vdobré kondici, člen veslařského klubu Dana Outrigger vDana
Pointu. Když ho postihl infarkt, právě vesloval. Byla to cvičná jízda, ne závod, ajeho přátelé se ho snažili oživit.

Jeho smrt srazila Andi na kolena. První rok byla jen otupělá. Prostě se nechala unášet proudem. Když se blížilo výročí jeho smrti, věděla, že si musí najít práci. Potřebovala cíl. Nemohla jen truchlit. Sepsala životopis, vněmž na radu kamarádky vyzdvihla své znalosti, které získala během let dobrovolnické práce apři shánění finančních prostředků. Přijali ji jako brigádnici na orangeskou univerzitu, kde nejdřív zaskakovala za asistentku vadministrativním oddělení apoté nastoupila na katedru matematiky jako zástup za asistentku na mateřské. Když ta se po čase rozhodla, že se nevrátí, požádal doktor Nair Andi, aby zůstala. Líbilo se jí tam, milovala práci smladými lidmi itamními zaměstnanci. Uspokojovalo ji být užitečná.

Andi posbírala krabice sozdobami, naskládala je do plastové přepravky avynesla ji nahoru do podkroví. Byla ráda, že se rozhodla odjet na chatu.

Každý jednou potřebuje změnu. Stejně jako manželství, ani tradice netrvají věčně.

KDYŽ MARGOT DORAZILA, ANDI MĚLA DOST JÍDLA, KTERÉ jí zbylo akteré by vydalo na slušný oběd, ale protože cítila neklid, chtěla vyrazit ven. „Nepůjdeme se projít?“ zeptala se Margot poté, co ji přivítala objetím apomohla jí odnést zavazadla.

„Jasně, ráda si protáhnu nohy. Ale upozorňuju tě, že mám hlad.“

„Dobře. Tak půjdeme do mé oblíbené restaurace. Je to jen taková knajpa vnákupním centru uhlavní silnice, ale dělají tam nejlepší polívky asendviče avšechno pečivo je domácí – vlastně je tam domácí úplně všechno.“

„Jen se převlíknu do teplejšího oblečení apohorek amůžeme vyrazit.“

Cesta zkopce byla snadná. Silnice byla protažená, takže je čekal dlouhý, pohodový sestup. Zpáteční cesta bude náročnější, protože půjdou do kopce, ale stím si zatím nemusely dělat starosti.

„Tak jak se máš?“ zeptala se Margot aupravila si pletenou čepici na svých vlasech po ramena. Podrážky jim křupaly na sněhu aledu. „Jsi vpořádku?“

Andi zabořila ruce do kapes bundy apřikývla. „Jsem. Jsem šťastná. Ateď když jsi tady, mám pocit, jako bych byla na dovolené.“

„To je dobře. Cesta sem byla celkem slušná. Ale jsem ráda, že jsem nejela včera večer. Těmi zatáčkami bych nechtěla jet potmě.“

„Nebo vmlze,“ dodala Andi. „To už jsem jednou zažila avůbec se mi to nelíbilo.“

Zvuk auta je přiměl ustoupit ke krajnici. Kolem projel landrover khaki barvy na obrovských zimních pneumatikách. Andi se podívala na řidiče asevřel se jí hrudník. Dech jí uvázl vplicích. Wolf. Sice měl na očích polarizační sluneční brýle, ale byl to on.

Zvedl ruku aAndi se rozbušilo srdce. Margot mu pozdrav oplatila.

„Ty ho znáš?“ zeptala se Margot, zatímco Wolfův landrover pokračoval dál.

„Je to můj soused,“ objasnila Andi, střelila po Margot pohledem adodala: „Moc ho nemusím.“

„Proč?“

„On aKevin spolu nevycházeli a–“ Andi se odmlčela, protože si najednou připadala malicherná. Bylo to opravdu tak, že spolu Wolf aKevin nevycházeli aona se přirozeně postavila na Kevinovu stranu? Nebo vtom bylo něco víc aona neměla Wolfa ráda, protože ji zneklidňoval? Stejně jako včera, kdy se vjeho přítomnosti cítila… divně. Nepříjemně. Téměř nepřátelsky. „Prostě nemáme dobré vztahy. Jenže kvůli uspořádání našich pozemků se do své chaty nedostane, aniž by projel kolem té mé.“

Margot to očividně zaujalo. „Vy spolu nemluvíte?“

„Oto se snažíme. Ale včera jsme spolu mluvili.“ Andi se dotkla jazykem horního rtu. „Můj vánoční stromek totiž pochází zjeho pozemku. Myslela jsem, že roste na mém.“ Podívala se na Margot anakrčila nos. „Horší je, že jsem mu porazila strom, který sám zasadil, anebyl ztoho zrovna nadšený. Říkal, že mu ho budu muset zaplatit.“

Margot povolila čelist. „Kolik za něj chce?“

„Dvě stě dolarů.“

„Páni.“

„Přesně.“ Andi si vybavila stromek ve svém obývacím pokoji azačala se cítit provinile, protože byl krásný aona ho zabila. Ne že by otom chtěla takhle přemýšlet, ale uvědomovala si, že dokud do něj nezatnula sekeru, byl ten strom živý, ale pak… no, pak už živý nebyl. „Nečekala jsem, že tu teď bude. Myslela jsem, že sem jezdí jenom vlétě, stejně jako my.“

„Je ženatý?“

„Otom pochybuju. Nikdy jsem tu sním žádnou ženskou neviděla. Většinou je sám, apokud má hosty, je to jeho motorkářská parta aněkdy, to ale výjimečně, jeho synové. Má dva.“

„Zajímavý,“ usoudila Margot zamyšleně.

Andi na ni vrhla lehce rozladěný pohled. „Co je na tom zajímavého?“

Margot jen zavrtěla hlavou ausmála se. „Ale nic. Jsem ráda, že jsem tady. Miluju tenhle chladný, svěží horský vzduch.“

Během deseti minut došly khlavní silnici apo krátké procházce do města zapsaly své jméno na seznam lidí čekajících na stůl vrestauraci.

„Dámy, ubaru máme volná místa,“ informoval je jeden zčíšníků. „Můžete si sednout tam, nebo si počkat na stůl.“

Margot se podívala na Andi. „Mně místa ubaru nevadí.“

Andi byla stejného názoru, ale když se tím směrem podívala, sevřely se jí vnitřnosti. On byl tady. Teda, tam.

„Pojďme někam jinam,“ řekla aobrátila se kMargot. „Mohlo by to trvat dlouho.“

Margot se nechápavě zamračila. „Ale tys říkala, že tady vaří skvěle, aurčitě to nezabere víc než deset minut.“ Ale pak si všimla Wolfa ubaru astrčila do Andi loktem. „Není to on? Ten tvůj soused?“

Wolf byl tak velký, že jeho dlouhé nohy zabíraly spoustu místa. Vpodstatě obsadil tři barové stoličky. „Jo.“

„Je vysoký,“ zkonstatovala Margot zastřeným hlasem. Její tón byl téměř uctivý.

Andi ji zpražila pohledem.

„Máš pravdu, úplně chápu, proč nechceš kbaru,“ dodala Margot honem. „Ale můžeme počkat na stůl. Na tabuli smenu píšou, že mají hovězí polévku skroupami. Ajá miluju hovězí polévku skroupami.“

„Naproti přes ulici je mexická restaurace.“

„Tam se stavíme po Vánocích.“

Vyšly zpátky ven na sluníčko. Parkoviště se plnilo auty anáklaďáky, znichž mnohé měly na pneumatikách řetězy.

„Asi chápu, proč ho neměl rád tvůj manžel, ale proč ty?“ zamyslela se Margot apromnula si ruce vrukavicích.

To on.

„Ne.“