Arnaldur Indridason 

Temná skrýš 

Originální název: Kyrrbey 

Vydáno u Forlagid Publishing, Reykjavík 2022 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2025 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

Copyright © Arnaldur Indridason, 2022 

Title of the original Icelandic edition: Kyrrbey 

Published in the Czech language by arrangement with 

Reykjavík Literary Agency, Iceland, www.rla.is 

Translation © Tomáš Butala, 2025 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2025 

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o. 

ISBN 978-80-279-1909-3 (epub) 

ISBN 978-80-279-1910-9 (mobi) 

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU je bez souhlasu nositele práv zakázána. 

Tento příběh je fikce.

Jména, osoby a události jsou smyšlené. 

Jedna 

O svých devátých narozeninách se Konráð drsným způsobem poučil o tom, že je lepší se hloupě nevyptávat. Za svůj krátký život už dostal mnoho lekcí. Něco pochopil napoprvé. Jiné věci se učil postupně díky opakovaným zkušenostem.

Narozeniny nebyly radostnou událostí. Nic slavnostního na nich nebylo. Byl to den jako kterýkoliv jiný. Seppi na synovy narozeniny zapomněl, jako ostatně vždycky. Tentokrát připadly na sobotu a Seppi byl úplně zmatený, když na dveře suterénního bytu zaklepala jeho bývalá švagrová, Konráðova teta, a nesla vlastnoručně upečený čokoládový dort a balíček s pozdravy od své sestry z východního Islandu. Ta se prý na synovy narozeniny do Reykjavíku dostat nezvládá. Teta se jmenovala Addý a měřila si Seppiho s nepokrytým opovržením.

„Na oslavu velkého dne,“ oznámila a potáhla z camelky. Addý byla tak hubená, že by jí člověk mohl spočítat žebra.

„Jakýho dne?“ zeptal se Seppi.

„No Konráðova dne!“ řekla. „Jakýho dne?! Má dnes narozeniny! Ty to ani nevíš?!“

Seppi propil noc s kumpány a teď na ni tupě hleděl.

„Co ty se o to sakra staráš?“ řekl unaveně ochraptělým hlasem.

„Kde je ten kluk?“

Seppi uviděl balíček. „To je od ní?“

V ten moment se za otcem zjevil Konráð.

„Ahoj, miláčku,“ řekla Addý, „všechno nejlepší k narozeninám! Už je ti devět! Jaký je z tebe vysoký a hezký chlapec.“

„Ale prosím tě, přestaň se vtírat,“ řekl Seppi.

Konráð mlčel. Podíval se ze Seppiho na Addý a vzal si balíček. Addý řekla, že je od jeho matky, která ho nechává moc pozdravovat a mrzí ji, že se na jeho narozeniny nedostala do Reykjavíku, ale že doufá, že se brzo uvidí.

Konráð chtěl něco říct, ale nevěděl co, takže mlčel. Seppi měl té nezvané návštěvy už dost a přibouchl Konráðově tetě dveře před nosem. Potom syna nešetrně postrčil zpátky do bytu a sesunul se na pohovku, kde se chvíli polohlasem rozčiloval nad touhle neustálou vlezlostí a vzápětí usnul. Konráð odložil balíček na stůl a vzal si nůž, aby přeřízl motouz. Nahoře ležel dopis. „Pro Konráða k devátým narozeninám“ stálo velkým, dobře čitelným písmem na místě adresáta. Blahopřání od matky z východního Islandu, že prý jí chybí, posílá pozdravy od jeho sestry Bety, že se obě těší na to, až se s ním brzy setkají, i když to možná ještě chvilku potrvá, a doufají, že se má jejich hodný kluk dobře.

V krabici se nacházel hezký modrý svetr, který upletla matka a který jaksi sladce voněl, což se vysvětlilo, když objevil další obsah balíčku. Pod svetrem ležely dvě tabulky čokolády, anýzové bonbony a malý pytlík karamel. Dále také kapesní nůž s dřevěnou rukojetí a kniha s názvem Ostrov dobrodružství.

Konráð byl příliš mladý, než aby pochopil, že balíček je doprovázen také špatným svědomím. Když se matka tehdy stěhovala pryč, přemlouvala Seppiho, aby mohla odvézt i chlapce. Chyběla mu a doufal, že se brzo vrátí, ale o tom v dopise nic nepsala. Zlobil se na ni, ale také se ji snažil chápat. Několikrát byl svědkem, jak proti ní Seppi pozvedl ruku. A otec opakovaně prohlašoval, že ona chlapce nedostane. Nikdy. Nikdy!

„Chce tě odlákat k sobě?“ zeptal se Seppi, když se později probral a uviděl obsah balíčku, zatímco se pokoušel odehnat únavu pár loky kořalky. Vzal karamelový bonbon a vložil si jej do úst. Potom snědl jednu z tabulek čokolády, jako nějaký celník, který si bere svůj podíl. Ohmatal svetr a uznale pokýval hlavou. Vytáhl z kapsy pět korun a dal je Konráðovi. To byl jeho dárek k narozeninám.

„S kým jste v noci hráli?“ zeptal se Konráð a zvedl hlavu od Ostrova dobrodružství.

„Tys byl vzhůru?“

„Byl to někdo důležitej?“ Otec nereagoval.

„Proč ti říkají Seppi?“ zeptal se Konráð, který otce takto nikdy neoslovoval.

Nevinná otázka vyvolala prudkou reakci. Seppi mu rozbil nos do krve a Konráð se svezl z kuchyňské židle a udeřil se hlavou o zeď.

„Neptej se tak blbě!“ zavrčel otec.

Konráð se časem naučil nepokládat hloupé otázky, třebaže v něm hlodala zvědavost. V noci přes tenkou stěnu slyšel, jak otci jeden z kumpánů poroučí: „Přines mi tohle, Seppi, dolej mi, Seppi.“ Mluvil s ním jak se psem a jednou na něj dokonce zaštěkal. Další z nich to považoval za vtipné a smál se. Seppi na to nic neříkal a k synovu úžasu vše strpěl. Proto ta otázka. Ale se Seppim to v tom suterénním bytě nebývalo lehké a jeho prudká reakce také nebyla žádnou novinkou. Už vícekrát Konráðovi nařizoval, ať si odpustí hloupé dotazy, a pokud se přesto vyskytly, bývaly příležitostně odměňovány pohlavkem nebo i tvrdší ranou. Otcova ruka se snadno splašila. Choval se nevypočitatelně a Konráð musel zjišťovat každého dne nanovo, co je v tu chvíli zrovna hloupé. Zdálo se, že všechno závisí na otcově náladě a momentálním rozpoložení.

Nakonec se Konráð rozhodl, že bude lepší mlčet, a kdykoli se ho Seppi ptal, proč je tak zticha a nemluví, vždycky jen pokrčil rameny.

Dvě 

Uvelebil se v zahradním křesílku, napil se ledového čaje a uvědomil si, že už je zase pomalu čas na jeho léky. Pohledem přelétl krajinu, prázdný bazén, vyprahlý trávník. Období sucha ještě neskončilo a lidé měli pokyn šetřit vodou.

Tady se vždycky cítil skvěle a neuměl si pro sebe představit žádné lepší místo. Slunce pražilo a denní teplota dosáhla svého maxima, ale bylo to suché horko, tudíž zde bylo příjemněji než na místech s vyšší vlhkostí vzduchu. Měl rád lidi okolo, sousedé byli báječní, občas se ho vyptávali na různé věci o Islandu a povídali, jak rádi by se tam někdy vypravili, když toho o té zemi s čistým vzduchem a krásnou přírodou už tolik slyšeli. Samozřejmě prý také ale slyšeli, jak je tam všechno drahé, podotýkali a smáli se. Občas se tu ukázali také Islanďané, v posledních letech stále častěji. Když bylo na Islandu zvlášť chladno a temno, dokázali ocenit místní klima a golfová hřiště a obývali domy, které si tu buďto koupili, nebo na nějaký čas pronajali. Starší lidé prchající do tepla. Moc s nimi do kontaktu nepřicházel. Nevyhledával jejich blízkost a sám od sebe je nekontaktoval. Někteří se o něm doslechli a zjistili, že tady žije už dlouho, ptali se, jestli by jim nepomohl s hledáním bydlení, nedoporučil jim restauraci nebo něco na ten způsob.

Občas se mu po Islandu zastesklo a snil o cestě tam, i kdyby jen na pár dní. Chybělo mu islandské jaro. Dlouhé, světlé letní dny. Věděl ale, že k tomu už nedojde. Doktoři mu dávali jen několik měsíců a on si jich hodlal v klidu užít spolu s Rayem.

S báječným Rayem.

Pocházel z Arizony a za svých mladých let pracovali pro stejné aerolinky a sestěhovali se v době, kdy bylo LGBT hnutí teprve v plenkách a člověk ještě musel snášet pohoršené pohledy okolí. Ale pak se doba změnila, odpor polevil a člověk se s předsudky už skoro nesetkával. Lidem už to bylo jedno. Neměli důvod se rozčilovat.

Natáhl ruku po ledovém čaji a přemýšlel o tom, co si předsevzal, co měl podle svého názoru udělat už dávno. Tížilo ho, že Rayovi nikdy nepověděl celou pravdu. Obával se reakce svého milovaného, ale čím méně času mu lékařské prognózy dávaly, tím naléhavěji cítil potřebu vyprávět svému manželovi celý příběh od začátku do konce. Ta událost ho celá léta pronásledovala jako duch a neuplynul den, aby na ni nějakým způsobem nepomyslel. Na tu bolest, kterou způsobil. Na chyby, jichž se dopustil. Na mlčení, pro něž se rozhodl.

Celá léta, která s Rayem prožil, se neodhodlal ztratit o té záležitosti ani slovo. Chyběla mu zkrátka odvaha. Nyní se toho však chtěl konečně zbavit. Než bude pozdě. Ray se o tom musel dozvědět. Bude mu muset slíbit, že o tom nikomu nepoví, dokud nemoc nepřinese konec. Potom ať si Ray sám rozhodne, jak s tím naloží.

Tohle horko! Přiložil si k čelu láhev s ledovým čajem, aby se ochladil.

Opravdu si nedokázal představit, že by o tom měl dál mlčet.

Tři 

Žena na chodbě policejního prezidia v ulici Hverfisgata trpělivě čekala, až se dostane na řadu. Odpoledne sem sama přijela taxíkem. Měla na sobě béžový zimní kabát, na klíně držela velkou kabelku, kolem krku tlustou šálu a na hlavě jí seděla vlněná čepice, kterou si po chvíli sundala. Uvolnila si i šálu. Této ženě bylo asi pětasedmdesát, byla malého vzrůstu a pronikavým pohledem sledovala dění kolem sebe. Lidi na prezidium přiváděly různé záležitosti a někteří tu stejně jako ona čekali, až je zavolají. Žena nepromluvila slova a nikdo se u ní nezastavil. Když přišla, požádala, aby mohla mluvit s nějakým policistou. Jedno s kterým. Musela čekat, ale to jí zjevně nevadilo. Zřejmě neměla na práci nic lepšího.

Byla oblečená s ohledem na počasí. V posledních dnech přes Island přecházely mohutné oblasti nižšího tlaku a přinášely chlad, vichr a sněžení. Sníh se hromadil a blokoval silnice a podle předpovědí to takhle mělo pokračovat.

Marta si té ženy všimla po své dlouhé obědové přestávce, a když si o dvě hodiny později šla pro kávu, seděla stále na tom samém místě a působila tam jako nějaká zapomenutá věc.

„Kdo je ta paní?“ zeptala se na recepci. „Sedí tady celý den?“

Nikdo nic nevěděl. Evidentně na ni zapomněli nebo ji přehlédli a ona se nepřipomněla, jen tam trpělivě seděla a čekala, až ji zavolají. Marta tiše zaklela a vydala se k paní, zeptala se, jestli pro ni může něco udělat.

„Ne, ne,“ řekla žena, „není to zas tak důležité. Ty jsi od policie?“ Marta na ni zřejmě nepůsobila jako policistka, jelikož na sobě měla obnošené volné věci, nebyla namalovaná a měla neupravené vlasy.

„Pojď se mnou,“ řekla Marta a odvedla paní do kanceláře, kde jí nabídla kávu, která byla s díky odmítnuta. Chtěla to vyřídit rychle.

„Jak ti můžu pomoct?“ zeptala se Marta a dívala se, jak tlaková níže pleská těžkými, vlhkými vločkami do okenního skla. Skoro nebyla vidět ani světla aut na Snorrabraut.

„Přišla jsem kvůli té pistoli.“

„Jaké pistoli?“

„Tady té,“ řekla paní a vytáhla z kabelky špinavý hadr, rozbalila jej a odhalila starou zbraň, kterou Martě ukázala.

„Kde jsi k ní přišla?“ zeptala se Marta udiveně.

„Nejspíš patřila mému muži,“ řekla žena a posunula pistoli blíž k ní. „Před půlrokem umřel, budiž mu země lehká, a já jsem nevěděla co s ní. Pak mi moje kamarádka Kamilla řekla, že zbraně se po smrti majitele musí odevzdat, nebo aspoň nechat nově zaregistrovat, že to její manžel někde četl, a já jsem nevěděla kam s ní, tak jsem přišla sem.“

Žena si povzdechla. Bylo to hodně práce, projít společný majetek, všechno to, co se v průběhu let nashromáždilo. Mnoho věcí vyhodila. Před domem stál kontejner a většina věcí z garáže putovala rovnou do něj. Ještě se nerozhodla, co se stane se všemi těmi knihami a stohy desek, které si pořídili, hlavně jazz a americké hity, ale také hlasité ruské symfonie, které rád poslouchával její muž. V tomto domě strávili celý společný život a nyní pro ni nastal čas přestěhovat se do důchodcovského bytečku v budově s výtahem a správcem. Kontejner se rychle plnil nábytkem a drobnostmi, které mohla postrádat a neměla pro ně místo. Chtěla si s sebou odnést pouze to, co pro ni bylo drahocenné a skutečně důležité.

Pohled na pistoli ji opravdu vylekal. Ani pořádně nevěděla, kde má tahle věc vpředu a kde vzadu, a přemýšlela, kde se tam vůbec vzala. Našla ji v garáži úplně nahoře na regálu, kde kromě manžela nikdo nic neukládal. Ležela tam zabalená do tohoto kusu látky, schovaná za bednou s nářadím.

„Takže tys nevěděla, že má doma zbraň?“ zeptala se Marta, když žena domluvila.

„Neměla jsem ani ponětí,“ odpověděla. „Nevěděla jsem to. Nikdy o zbraních nemluvil. Asi byla jeho, ale nevím, odkud pochází. Netuším.“

„A ty si ji teď chceš zaregistrovat na sebe?“ zeptala se Marta.

„Na sebe? Ne, co bych s ní dělala? Chci, abyste si ji vzali,“ řekla žena a podala pistoli Martě.

Marta na první pohled nedokázala určit, o jaký model se jedná, ale zbraň jí připadala jaksi povědomá. Byla stará, měla tenkou hlaveň a velkou rukojeť, která dobře padla do ruky. Černá pistole vypadala odřeně a ohmataně, ale zřejmě ji dlouho nikdo nepoužíval. Nepoznala, jestli je nabitá. Navzdory mnohaleté práci u kriminální policie se Marta v pistolích příliš nevyznala. Zdálo se jí, že tahle má nápadně tenkou hlaveň. Potěžkala ji v ruce. Připomínala jí zbraně ze starých filmů.

„Byl legální majitel?“ zeptala se. „Našlas jeho zbrojní průkaz?“

„Ne, nic takového. Nebyl ani lovec, to vím jistě.“

„Tohle taky není lovecká zbraň,“ poznamenala Marta a dál si pistoli prohlížela. Zrak jí padl na značku výrobce. Luger. Věděla, že je to německá značka.

„Našla jsem ho v obýváku,“ řekla paní. „Ráno jsem šla na procházku s kamarádkou, a když jsem se vrátila, ležel v pokoji na podlaze, dostal infarkt.“ Nezúčastněně se usmála. „Všechno bylo jako obyčejně, jenom byl mrtvý. Jen pil kávu a četl noviny. Hlavně smuteční oznámení četl opravdu důkladně,“ řekla.

Zbraň ležela v Martině zásuvce několik týdnů netknutá. Marta měla hodně práce, oddělení trpělo chronickým podstavem zaměstnanců. Teprve nedávno se vrátila z protialkoholní kliniky Vogur. Konráð ji k léčbě povzbuzoval naléhavěji než ostatní, a ona se nakonec podvolila. Teď byla zpátky ve službě a pomalu si zvykala na dřívější rutinu.

Marta si pohrávala s myšlenkou tajně si pistoli ponechat jako jakýsi sběratelský artefakt. Přesně tak totiž vypadala. Jako rekvizita ze starého filmu. Jednoho dne, když neustálý nečas konečně polevil, si bez dlouhého rozmýšlení přibalila pistoli na cestu na oddělení kriminalistické identifikace v Grafarholtu a tam ji ukázala jednomu kolegovi jménem Óliver, který měl se střelnými zbraněmi rozsáhlé zkušenosti. Marta si říkala, jestli by zbraň mohla mít velkou cenu, třebaže nahlas by to nepřiznala. Óliver byl zavalen prací a byl v myšlenkách někde úplně jinde, ale slíbil, že se na pistoli při nejbližší příležitosti podívá. Ať mu ji tam Marta nechá. Trochu neochotně to udělala.

Čtyři 

Seděli v autě a Leó pospával. Prý včera vyrazil do města a pak ještě dál slavil u kohosi doma v Þingholtu. Málem vůbec nepřišel do práce. Už chtěl zavolat, že onemocněl, ale pak se tam přece jen dovlekl, přišel pozdě, válel se celý den za psacím stolem a pil jednu kávu za druhou. Konráð neměl takové večery rád. Nebavilo ho jen tak sedět v autě. A Leóvých pijáckých historek měl taky plné zuby.

Hned si u policie padli do noty a jejich spolupráce byla příjemná. Spřátelily se i jejich manželky a zanedlouho se pravidelně scházeli, i o víkendech, a pořádali výlety i s kempováním do Húsafellu nebo Þórsmörku. Když měl dobrou náladu, býval Leó vtipný a nápaditý a jeho manželka Dóra věděla o Islandu víc než zbylí tři dohromady, takže výlety organizovala ona.

„Kde trčí, hňup jeden?“ zeptal se Leó, když se po krátkém zdřímnutí probudil a utřel si hřbetem ruky ústa. „Nikde se neukazuje. Pojedeme. Určitě to byly jen blbý kecy.“

Konráð se podíval na hodinky. „Dáme mu pět minut,“ řekl. „Potom pojedeme.“

„Znáš už tohle?“ zeptal se Leó a zesílil rádio, zatímco se snažil ve tmě něco rozpoznat.

„Ne,“ řekl Konráð a zaposlouchal se. „To je nějaký disko, ne?“

„Boney M.,“ řekl Leó a přikývl.

Konráð zavrtěl hlavou. O této skupině ještě neslyšel.

„Jako Abba, jenom lepší,“ řekl Leó.

Na to Konráð neměl názor. Měl radši domácí hity, třebaže se většinou jednalo jen o anglické originály s islandskými texty.

„Určitě tě zajímá, co se stalo,“ řekl Leó po chvíli mlčení.

„Určitě to budeš chtít vědět.“

Než Leó prve usnul, načal jedno ze svých oblíbených témat, jímž byl osud Konráðova otce, který byl svého času zpečetěn před areálem jatek na ulici Skúlagata.

„Zřejmě to vyprovokoval,“ řekl Konráð.

„Chceš říct, že si nic jinýho nezasloužil?“

„Ale ne. Tohle si nezaslouží nikdo.“

„Jak je to dlouho, patnáct let?“

„Tak nějak.“

„Kdyby to byl můj otec, nedokázal bych tu věc jen tak smáznout,“ řekl Leó. „Někdo ho zapíchl. Zavraždil. To by mě nikdy nenechalo v klidu. A už vůbec ne, kdybych se pak dokonce sám dostal k policii.“

„No jo,“ řekl Konráð. „Nerad o tom mluvím.“

„On byl samozřejmě pochybná postavička,“ řekl Leó a ignoroval Konráðova slova. „Rváč. Kriminálníček. Ale přesto…“

„Jo, já…“

„Jedině že by byl příšernej fotr,“ vedl si svou Leó. „To pak nevím… pak se na to člověk možná dívá jinak.“

„Tak tys byl včera večer venku?“ zeptal se Konráð.

„Uf, trochu se to protáhlo,“ zaúpěl Leó. „Spal jsem maximálně tři hodiny.“

„Ostatní se o tom už baví,“ řekl Konráð. Hodlal změnit téma a stočit hovor na Lea samotného. Šlo mu na nervy, když začínal se Seppim.

„Vážně?“ zeptal se Leó.

„Vážně. Měl bys o tom vědět. Zrovna dnes. Je pondělí, a když ses konečně zjevil, měls ještě pořád opici.“

„Oni se o tom baví…“ odfrkl si Leó. „U mě je všechno v nejlepším pořádku. To jim můžeš vyřídit. A kdo o mně mluví?“

Oba sebou trhli, když někdo na Konráðově straně zabušil na okénko. Stál u nich muž středního věku v tlusté bundě a skláněl se, aby viděl do auta.

„Ty jsi Konráð?“ zeptal se muž, když Konráð stáhl okénko. „Tos byl ty, s kým jsem telefonoval?“

„Nastup si,“ řekl Konráð a muž se ostražitě a nedůvěřivě podíval na Lea.

„To je tvůj kolega?“ zeptal se.

„Jo, to je Leó, nasedej,“ zopakoval Konráð a muž se po krátkém otálení posadil dozadu za Konráða. Páchl kouřem, jako kdyby právě zamáčkl lacinou cigaretu. Možná je už pozoroval zpovzdálí a odhodlával se k tomuto kroku. Leó se natočil, aby ho měl na očích. Konráð jej viděl ve zpětném zrcátku.

Policie dostala tip na ilegální obchody s alkoholem a tabákem v jednom oblíbeném tanečním podniku. Zdálo se, že nejde o nic velkého, ale Konráð chtěl ten případ přesto prověřit. Zaměstnanec podniku, který nechtěl, aby někde figurovalo jeho jméno, jim dal tip, který se dostal až ke Konráðovi, a ten toho člověka přemluvil ke schůzce. Místo, čas a způsob určil ten muž. Proto tohle čekání v autě mimo hlavní tahy nedaleko ulice Blesugróf. Konráð mu přislíbil mlčenlivost, na kterou ten člověk kladl velký důraz. Už po telefonu se dalo vycítit, že to s tou diskrétností myslí opravdu vážně. Dokonce to vypadalo, že má strach.

„Nechci ze sebe dělat důležitýho,“ řekl muž, když nastoupil a navázal s Konráðem přes zrcátko oční kontakt.

„Chci, abychom v tom měli jasno. Jde mi jen o to, abyste byli v obraze a postarali se. Já ale nechci, aby v tom zaznělo moje jméno.“

„Čeho se bojíš?“ zeptal se Leó.

„To je v pořádku,“ řekl Konráð a pootočil zpětné zrcátko, aby na muže lépe viděl. „Vysvětli nám, o co se v téhle věci jedná, abychom to líp pochopili. A bylo by fajn, kdybys nám řekl, jak se jmenuješ.“

Muž nedůvěřivě pokukoval po Leóvi a tvrdil, že se ničeho nebojí, ale že se tam dějí hodně ilegální věci. Že je ten podnik vyhledávaný, o víkendech uvnitř není k hnutí a přes bar putují kvanta alkoholu a tabáku, která se neobjevují v účetnictví. Pašované zboží z vojenské základny a zaoceánských lodí se prý eviduje jinak a zisk jde přímo do kapsy majitele. Že prý pravidelně chodí dodávky alkoholu z americké základny v Keflavíku, taky od námořníků, někdy jednotlivé láhve, jindy celé kanystry, které se pak rozlévají do oficiálních láhví státní prodejny alkoholu. Říkal, že pracoval už v mnoha barech a tanečních lokálech, kde se každou chvíli setkával s pašovaným zbožím a alkoholem, ale nikdy v takovém rozsahu a v tak propracované organizovanosti jako tady.

„Máš to někde písemně?“ zeptal se Konráð, když muž domluvil.

„Ne, to nemám,“ odpověděl. „Tohle prostě vím. Sám jsem to zboží přebíral, rozlíval do flašek a prodával. A pro speciální zákazníky byly i krabičky cigaret. Teď už mě to ale přestalo bavit a chtěl jsem vás informovat.“

„Ty už tam nepracuješ?“ ujistil se Konráð. Muž zaváhal. „Ne, už ne.“

„Proč? Je tohle ten důvod?“

„Dá se to tak říct, jo,“ řekl muž, který chtěl zůstat v anonymitě, a upřeně se na Konráða přes zrcátko zadíval.

Pak jako by ho něco vyplašilo a otevřel dveře. Leó prohlásil, že s ním potřebují dál mluvit kvůli podrobnostem, ale bez šance. Muž jen zavrčel, že nemá víc co říct, a vystoupil.

„Kam jdeš? Koukej se vrátit!“ křikl Leó, ale ten člověk ho neposlouchal, práskl dveřmi, a než se vzpamatovali, zmizel ve tmě.

„Divnej chlápek,“ řekl Leó, který stále seděl napůl otočený dozadu.

„Neměli bychom po tom jít?“ zeptal se Konráð.

„Ale jo, nejspíš bychom měli,“ odpověděl Leó lhostejně.

Pět 

Dotyčný taneční lokál navštívil Leó o dva dny později sám. Erna, Konráðova manželka, ležela v porodnici a porod byl na spadnutí, Konráð si vzal volno, aby příchod potomka nezmeškal. To bylo nezvyklé, protože nastávající otcové si za tímto účelem dovolenou obvykle nebrali. Bylo dokonce považováno za poněkud změkčilé stresovat se kvůli takové věci. Konráð a Erna se již rozhodli pro jména. Chlapec se měl jmenovat Húgó, prostě jen tak. A děvče by pojmenovali Sigurrós, po Ernině zemřelé matce.

Leó jel do podniku tudíž sám, aby si popovídal s majitelem. Konráð navrhoval ten lokál sledovat, sbírat informace o domnělém pašování a potom, když by uznali za vhodné, provést domovní prohlídku. Leó se k tomu ale hodlal postavit trochu jinak.

Majitel se návštěvě kriminalisty podivoval, ale zůstával vysloveně zdvořilý, podal mu ruku a požádal ho, ať se posadí k jednomu ze stolů. Na taneční ploše stáli na žebříku dva muži a snažili se připevnit ke stropu velkou diskokouli, momentálně nejnovější výstřelek.

Leó nechodil kolem horké kaše a oznámil, že se policie doslechla o nejrůznějších nezákonných postupech. Majitel byl tělnatý pětapadesátník a měl mnoho zkušeností s provozováním barů a diskoték. Byl těžkopádný a měl nápadně velká ústa. Na stole ležela krabička sirek a on svými tlustými prsty vytahoval jednu zápalku po druhé, pokoušel se je vhodně zlomit a vkládal je zpět do krabičky, když se mu to nepodařilo. Když konečně našel jednu, která se uštípla správně do špičky, použil ji jako párátko.

„To je divný,“ prohlásil majitel podniku a díval se na Lea.

„Co?“

„Kdybyste ty tipy brali vážně, tak bych čekal spíš razii.“

„Tak daleko ještě nejsme,“ řekl Leó. „Zatím.“

Muž Lea chvíli pozoroval, načež z krabičky vytáhl další sirku. „Mluvil s tebou Paddi?“ zeptal se a zlomil ji napůl.

„Paddi?“ zopakoval Leó.

„To by na něj sedělo. Musel jsem ho vyhodit. Nedokázal si uhlídat prsty, pokud šlo o holky. Stěžovaly si a vyhrožovaly, že dají výpověď. Jedna za mnou přišla a tvrdila, že ji ve skladu znásilnil. Tohle tady nehodlám tolerovat a taky jsem mu to řekl. Rozčiloval se. Že prý mi ještě ukáže. Myslel jsem si, že mi to tu podpálí. Ale asi to bylo tohle.“

„Takže ty nic nepopíráš?“ konstatoval Leó.

„V těch jeho tvrzeních není ani zrnko pravdy,“ řekl majitel. „Je to jenom jeho pomsta.“

„No dobře,“ řekl Leó klidně. „Tak se na to podíváme blíž. Uděláme domovní prohlídku. Přizveme finanční úřad. Projdeme účetnictví. Výslechy. Vyšetřovací vazba.“

Muž se na něj podíval, podržel si před očima zápalku a vybral si jednu polovinu, aby se jí vrtal mezi zuby. Zlom byl ostrý a on si počínal trochu nešikovně, takže mu to místo začalo krvácet a na zubech se mu utvořila rudá šmouha.

„Je to výhrůžka?“ zeptal se.

„Vůbec ne,“ řekl Leó. „Ale dostali jsme upozornění a musíme na ně reagovat.“

„Přesto jsi ale tady, aby sis se mnou promluvil.“

„Umím být totiž taky dobrák,“ řekl Leó a usmál se.

„Co chceš? Naprosto konkrétně. Alkohol? Tabák? Jdi dovnitř a posluž si.“

„Co si myslíš, že jsem? Nějakej přizdisráč?“ řekl Leó.

„Co chceš?“

„Podíl,“ oznámil Leó.

Muž se evidentně podivil. „Jednoduše takhle?“ Leó přikývl.

„V tom případě by se možná dalo najít řešení,“ řekl majitel podniku po krátkém zamyšlení a přejel si jazykem přes velké křivé řezáky.

„Dobře,“ řekl Leó.

„Když mi řekneš, jestli to byl on.“

Šest 

Tuleň se rozvalil na kameni. Konráð ho celé léto neviděl, ale teď, když přišla zima a počasí bylo proměnlivé, najednou vystrčil hlavu ze zátoky, v poklidu se rozhlédl a vylezl na kámen. Tam se vyhříval na zimním slunci a nenechal se znepokojovat chladným severním větrem. Z černé pláže vzlétlo několik racků a vznášelo se nad bíle oděnou krajinou.

Konráð seděl nahoře na oblázkovém valu a chvíli pozoroval tuleně, potom se zadíval na sever směrem k ostrůvku Grótta, kde skupinka teple navlečených turistů škobrtala přes velké kameny k majáku na mysu.

Když se chtěl znovu lépe podívat na tuleně, zvíře se již neslyšně vrátilo zpět do hlubin. Takže tam dál seděl a vzpomínal na minulou návštěvu tohoto místa. To bylo pozdě na podzim a on tu viděl hejno bernešek, které nad ním přelétalo na východ tak nízko, že slyšel šumění křídel.

Čím častěji sem chodil, tím víc si vážil přírody na tomto místě, bez ohledu na to, zda šlo o léto nebo nejhlubší zimu. Přijel sem i s Ernou těsně před její smrtí a ona strávila poslední ráno svého života v jeho náručí tamhle na písečné duně za krásného zatmění měsíce.

Konráð vstal a rozhlédl se po tuleni, ale ten už se k nádechu nikde nevynořil, takže se vydal nazpět k parkovišti. V autě zapnul topení a počkal, až se uvnitř rozlije teplo.

Venku ho záblo. Mráz se prohlodal tlustou zimní bundou a čepicí. Po mizerném počasí uplynulých týdnů hlásili studenou vlnu a zdálo se, že předpovědi vycházejí.

Sotva se rozjel, když mu začal zvonit mobil, takže zastavil na krajnici. Byla to Marta.

„Co provádíš?“ ptala se.

„Pozoruju tuleně,“ řekl Konráð.

„Pozoruješ tuleně?! Panebože, tak to už se začínám děsit důchodu. Co je to tam za kravál?“

„Topení v autě,“ řekl Konráð a otočil knoflíkem. „Voláš mi z nějakýho konkrétního důvodu?“

„Nemluvils v poslední době s Óliverem?“

Konráð sdělil, že nikoliv. S Óliverem se příležitostně potkával na kávu nebo se šli někam najíst, ale teď se už dlouho neviděli. Konráð si ho oblíbil od prvního setkání a už dlouhé roky byli dobrými přáteli. Kolega měl předky ze Španělska, kde rád přečkával chladné zimy, jako byla tato. Nabízel Konráðovi, že si může kdykoliv půjčit jeho letní dům, ale Konráð o to nejevil valný zájem.

„Takže ti o té pistoli neříkal?“

„O jaké pistoli?“

„O tom lugeru?“

„Ne.“

„Našli jsme ji. Vražedná zbraň z roku 1955. Víš, o čem mluvím? V Múlahverfi někdo zastřelil chlapa z bezprostřední blízkosti.“

„A ta pistole se objevila?“

„Ano.“

„Byl to luger?“

„Přišel na to Óliver,“ řekla Marta. „Vůbec není hlupák, ten náš Španěl. Oddělení kriminalistické identifikace pořád mělo projektil, který tehdy našli v tom baráku, a Óliver to všemožně prozkoumal pod mikroskopem a zjistil, že ta střela pochází z téhle zbraně a žádné jiné. Shodující se škrábance nebo tak něco. Já vždycky vypínám, když mi začne líčit podrobnosti.“

Slyšel, jak Marta tahá z elektronické cigarety. Potom mu vyprávěla o staré ženě, jež přišla jednoho větrného dne na prezidium se zbraní, kterou našla po smrti svého muže. Hodlala ji ještě navštívit a zeptat se na bližší okolnosti nálezu a na jejího manžela.

„Nedělá to z něj podezřelého? Z toho manžela?“

„Aby ne,“ řekla Marta a vydechla oblak nikotinové páry.

„Jenže ten je samozřejmě po smrti, takže…“

„Kolik mu v pětapadesátém bylo?“

„Dost na to, aby mohl použít zbraň. Ale já vlastně volám, protože… protože jsem potkala Olgu z archivu. Byla jsem tam pro tenhle spis a ona mi řekla, že ses o ten případ dřív zajímal. Chtěla jsem se zeptat proč. Ta vražda se stala dávno předtím, než jsi nastoupil k policii.“

„To v tuhle chvíli sám nevím,“ připustil Konráð. „Pověděla ti k tomu Olga něco víc?“

„Měla pocit, že si vzpomíná, že tě to jaksi zaujalo. Tak jsem si říkala, že se tě zeptám, cos chtěl tenkrát přesně zjistit. No jo, už jdu,“ štěkla Marta vztekle. Zdálo se, že ji někdo popohání. „Musím padat. Zavolej mi, až si vzpomeneš,“ řekla a zavěsila.

Konráð tiše seděl v autě. Pomalu začínalo být teplo, tak ještě víc ztlumil topení. Jeep už byl starý a unavený a vydával mnoho nepatřičných zvuků. Po krátké úvaze se Konráð rozhodl, že nebude dál čekat. Zavolal Óliverovi a přešel rovnou k věci.

„Marta mi řekla o té pistoli. O tom lugeru.“

„Aha?“

„Víš ještě něco víc?“

„Poslyš, já jsem právě v bance,“ řekl Óliver a jeho přízvuk Západních fjordů se nedal přeslechnout. Jako kluk žil nějakou dobu v Ísafjörðuru. „Já ti pak zavolám.“

O pět minut později se ozval a z jeho hlasu čišela hrdost nad tím, že dokázal nalezenou zbraň propojit s dávným kriminálním případem. Vyprávěl, že nebyla celá desetiletí použita a nacházela se ve špatném stavu, ale že se stoprocentně jedná o tu zbraň z roku 1955. Několikrát z ní vystřelil, aby získal zkušební materiál, a funguje bezvadně.

Na Konráðovu otázku, odkud pistole může pocházet, Óliver odpověděl, že tento konkrétní typ je z války a že luger nosilo mnoho německých vojáků. S největší pravděpodobností se zbraň na Island dostala za války nebo těsně po ní s vojáky vracejícími se z Evropy. Spojenečtí vojáci si často nechávali lugery nacistů jako suvenýry. Jako trofeje.

Po Óliverově výkladu následovalo delší ticho. „Konráðe?“ zeptal se. „Jsi tam ještě?“

„Takže je možný, že ji sem z války přivezl Američan nebo Angličan?“ ujistil se Konráð.

„To se nedá vyloučit.“

„Mohla by pocházet z letiště? Z vojenské základny?“

„Samozřejmě. Ale je to jenom domněnka,“ řekl Óliver.

„Mohla se tady vzít odkudkoliv.“

„V tom případě mohl toho člověka v Múlahverfi zastřelit voják?“

„Zajímá tě ten případ nějak mimořádně? Četl sis o něm někdy?“

„Já se jen snažím nevychladnout,“ řekl Konráð. „To je všechno.“

„Jo, tahle mizerná zima,“ zafuněl Óliver, který si nikdy neodpustil proklínání islandské zimy. „Den za dnem. Sníh a mráz a tma. Ta nikdy nekončící tma. To přece nemůže nikoho bavit? Koho jenom napadlo osídlit tuhle zem? Jako vážně, Konráðe? Koho tohle může bavit?“

Konráð schoval mobil do kapsy a pomyslel na svého otce, ale hned potřásl hlavou, jako kdyby ta myšlenka, která ho právě napadla, byla úplně bláznivá a přitažená za vlasy.

Někdy, když se na něj Seppi rozzuřil, tloukl ho nebo mu nadával, tak toho pak zpětně litoval a pokoušel se svou chybu napravit. Mívalo to různý průběh. Někdy jen Konráða pohladil po hlavě. Nebo ho vzal s sebou do krámu, kam si chodil kupovat tabák, a podstrčil mu nějaké sladkosti nebo colu. Nebo peníze na kino. Třeba si s ním hrál a choval se vlídně a otcovsky, bavil se s ním jako rovný s rovným. Že prý musí držet spolu, že je to důležité, protože se na tomhle posraném světě potřebují navzájem. Že je nejen jeho otec, ale i jeho kamarád, třebaže musí Konráða občas napomínat a usměrňovat, což na jejich vztazích ovšem nic nemění. Že prý ho má přesto moc rád.

Jako například o jeho devátých narozeninách, když přišla na návštěvu teta Addý a Seppi mu vlepil facku, protože se tak hloupě ptal. Konráð odešel s Ostrovem dobrodružství do svého malého pokojíku a usnul. Probral se, když Seppi seděl s knížkou v ruce na kraji postele. Otec listoval stránkami, prohlížel si obrázky a ptal se, jestli je kniha napínavá. Konráð neodpověděl, byl stále ještě uražený a jen se na otce mračil. Seppi zvedl oči od knížky, dlouze se na syna podíval a jemně mu odhrnul vlasy z čela.

„Nezlob se,“ řekl. „Nechtěl jsem to udělat. Někdy mě to prostě přepadne. Musím přestat s tím chlastem. Ten člověk, co ses mě na něj ptal, to není můj kamarád, vlastně mě docela štve a… Neumí prohrávat, tak jako dneska v noci, a chtěl mě provokovat. Měl jsem praštit jeho, ne tebe.“ Seppi se usmál.

„Vyhrál jsem od něj něco, co by tě mohlo zajímat,“ řekl potom. „Chceš to vidět?“

Konráð na otce skepticky hleděl a nakonec přikývl. Seppi vstal a šel do kuchyně, otevřel skříňku nad dřezem a vytáhl z ní balíček zabalený do kusu látky. Posadil se zpátky ke Konráðovi. Odhodil látku na zem a najednou v ruce držel pistoli, kterou podával synovi.

„Nemůže se nic stát,“ řekl. „Není nabitá. Dostal jsem k ní tři náboje.“

Konráð vzal pistoli do své malé ruky a zblízka si ji prohlížel. Byla hezky těžká. Natáhl paži, a když stiskl spoušť, ozvalo se tiché cvaknutí.

„Je německá,“ řekl Seppi. „Luger.“

Sedm 

Konráð jel do míst, kde v Múlakampuru dříve stávaly vojenské baráky, tehdy ještě na samém okraji města. Dokázal zhruba lokalizovat, kde se kdysi nacházely oblé provizorní budovy z vlnitého plechu a zchátralé domky, než byly všechny strženy v souvislosti s rozhodnutím, že zde vznikne nová obchodní a průmyslová čtvrť. Zaparkoval na Suðurlandsbraut a viděl, že má ještě trochu času.

Rozhodl se tedy pro menší procházku a zkoušel si představit, jak čtvrť vypadala v padesátých letech. Na internetu našel několik zrnitých černobílých snímků z té doby, na nichž byly mezi baráky z vlnitého plechu vidět omšelé chatrče, bídně osvětlené a bahnité cesty, rozbité odtokové roury ještě z války a fekální nádrže hned vedle domů. Podobná sídliště vznikla i na jiných místech při okrajích města, když baráky obsadili lidé bez domova a stavěli si mezi nimi primitivní prkenné boudy. Někteří si sem přestěhovali svoje chatrče celé, takže zde vznikla chudinská městská čtvrť s řemeslníky, obchodem, překupníky a jasnovidci. Dlouho se to neudrželo, stejně jako mnoho ostatního v těch dobách, a celá osada byla odstraněna, když nový Reykjavík vysílal své bagry dál a dál na východ.

Konráð si sedl do kavárny nedaleko parkoviště, na němž nechal stát auto. Během procházky začalo sněžit a vločky padaly tak hustě, že prakticky nebyl vidět sportovní areál v Laugardaluru. Nejasně se tam rýsovala jen hladká kupole velké sportovní haly. O chvíli později se otevřely dveře a vešel muž, s nímž byl smluvený, otřepal si sníh z bundy a zeptal se, jestli se jmenuje Konráð, než si k němu přisedl.

Konráð ve starých policejních spisech dohledával fakta o vraždě v Múlahverfi a poznamenal si jméno obyvatele vedlejšího baráku. Když se ho pokoušel kontaktovat, zjistil, že ten člověk před časem zemřel. Podařilo se mu však najít jeho syna a po krátkém telefonátu se shodli, že bude zřejmě lepší setkat se osobně, a tak si dali sraz ve staré čtvrti. Jak se ukázalo, nacházela se kavárna doslova za rohem od tehdejšího místa činu.

„On o tom moc nemluvil,“ řekl muž, když se Konráð představil a poté, co prohodili pár vět o množství sněhu a konečně začali hovořit o dávném večeru, kdy otec tohoto muže uslyšel z vedlejšího baráku výstřel. „Jenom jednou po letech říkal, že se chtěl vyhnout tomu, aby z něj byl hlavní svědek.“

„Znal toho souseda dobře?“ zeptal se Konráð.

„Asi tak, jak člověk zná sousedy, předpokládám,“ řekl muž. Byl pevně stavěný, nosil nepěstěný plnovous a velké brýle a pozoroval Konráða velkýma, poněkud vypoulenýma očima. Povídal, že už dlouho pracuje jako taxikář, a stěžoval si na mizernou sjízdnost silnic, hlavně ve výše položených oblastech. Prý už přemýšlel o sněhových řetězech a dodal, že ty nepotřeboval už hodně let.

„Takže ti dva se nijak zvlášť nepřátelili?“

„Ne, nic takovýho. Myslím, že se otec jednou zmínil, že ten chlápek byl samorost a nekamarádil se sousedy. O víkendech se asi hezky nalíval a chodívali za ním na návštěvu různí lidi, nebo odcházel ven a vracel se domů pod obraz, ale kravál prý nikdy nedělal, ani jiný problémy.“

„Tyhle starý baráky mívaly dvoje dveře,“ řekl Konráð, „jedny vepředu a jedny z boku, kde podle spisu tvůj otec taky našel tělo.“

„A taky odtud přišel?“ zeptal se Konráð.

„Ne, o tom nic nevím.“

„Seppi? To myslíš nějakýho psa, nebo…?“