Petra Vančurová 

Bez vlaštovek 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2025 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© Petra Vančurová, 2025 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2025 

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o. 

ISBN 978-80-279-1899-7 (epub) 

ISBN 978-80-279-1900-0 (mobi) 

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU je bez souhlasu nositele práv zakázána. 

Tento příběh je věnován Ludmile Kořínkové (1869–1939), která strávila své mládí na Vinohradech, a Klementu Popelkovi (25. 10. 1827 – 27. 10. 1827) z Jelínku u Poličky, jehož jméno jsem si pro příběh vypůjčila.

Některé postavy mají historický základ, jiné jsou vymyšlené, stejně jako celý příběh. Za inspiraci vděčím pilným českým novinářům nejen z Národních listů.

Ubohé vlaštovky. Poslední drsné a chladné počasí řádilo krutě v řadách veškerých opeřenců – nejzhoubněji však postiženy byly vlaštovky. Milé tyto družky a oživovatelky vísek našich, zejména druh vlaštovek domácích – hirundo urbica – živí se totiž hlavně hmyzem, poletujícím v povětří; klesnutí temperatury mělo však v zápětí, že veškeren hmyz z povětří zmizel, následkem čehož vlaštovky, postrádajíce několik dnů veškeré potravy a týrány jsouce neobyčejným chladem, cely skřehly a v chumáčích sedají na telegrafních drátech, řimsách budov a kolem břehů, kdež jedna po druhé zmírají. 

(Národní listy, 1881) 

Z Vinohrad. Zdejší vrchní policejní komisař Albrecht podporuje prý buršáky pouze z lidskosti; neboť když jdou z hospody Seidlovy, nemohou se ani na nohou udržet a potřebují tedy podpory.

(Humoristické listy, 1881) 

1. kapitola 

„Nechápu, kvůli čemu se dělá takový povyk,“ prohlásil vrchní vinohradský komisař Alois Albrecht zamyšleně a sklonil zrak k vějířku karet ve své ruce, „to je každý rok něco. Jednou je moc zima, jindy moc teplo, jednou jsou přemnožení krtci, jindy je zase nedostatek vlaštovek.“

Byl čtvrteční podvečer, celkem chladný na to, že co nevidět mělo přijít léto, ale nikoho z přítomných počasí netrápilo. To proto, že seděli v příjemně vytopeném hostinci U Seidlů a dopřávali si lahodně hořkou chuť plzeňského piva. Bylo sice o více než deset krejcarů dražší než to smíchovské, ale kvalitou se s ním nedalo srovnat.

Pražský policejní ředitel František Stejskal pokýval hlavou:

„Máte pravdu, počasí je proměnlivé, ale není třeba kvůli tomu zasypávat čtenáře články o prapodivném jevu.“

„Neříkejte, že ty nesmysly čtete!?“

Josef Pokorný od doby, co ho jeho přátelé viděli naposledy, viditelně zestárl a pod očima se mu usadily stíny. Osobní záležitosti, říkali, když se pražského policejního ředitele nebo vrchního vinohradského komisaře někdo zeptal na jejich přítele, podplukovníka Pokorného. On sám s nimi ale o tom nikdy nemluvil. Jen matně tušili, že je svobodný, věděli, že má sestru, která nedávno ovdověla, a zřejmě synovce či neteř. Když se Alois Albrecht, František Stejskal a Josef Pokorný opět po několika desetiletích začali stýkat a vyhradili si čtvrteční večery pro onu zvláštní karetní hru a s ní spojený lehký hazard, snažili se navázat na chvíle, které spolu trávili jako vojáci rakouského vojska v Itálii. Ty doby byly sice dávno pryč, cílevědomost a disciplína jim každému přihrála životní roli podle jejich snah, ale skloněni nad vějířky karet si byli opět rovni a kouzlo soudržnosti z doby italských bojů opět povstalo. Jako by v jejich životě neuplynulo několik desetiletí, jako by se každý neubíral vlastní cestou. Nikdo z nich nemluvil o svém soukromém životě, kariéře, kterou si zvolil, rodině, kterou měl. Nebyl důvod řešit při kartách osobní záležitosti.

Josef Pokorný ovšem jednoho čtvrtečního večera na pravidelné setkání nepřišel a vrchní vinohradský komisař Alois Albrecht od toho okamžiku ještě pozorněji četl úmrtní oznámení a kvůli strachu o přítele byl ochoten i k takovým ústupkům, jako bylo otevření Národních listů, třeba jen kvůli poslední straně. Oznámení úmrtí Josefa Pokorného se ovšem nikde neobjevovalo, až po třech týdnech, jako by se nic nestalo, podplukovník opět přišel ke společnému stolu. Svým přátelům vysvětlil, že měli úmrtí v rodině, ale víc se o celé záležitosti nešířil.

Protože vrchního vinohradského komisaře Aloise Albrechta ani pražského policejního ředitele Františka Stejskala nenapadlo nic lepšího, pouze vážně pokývali hlavami. Ani podplukovník nevypadal, že by celou záležitost chtěl více rozebírat, usadil se na své obvyklé místo a poručil si sklenku koňaku. Jejich setkání však od té doby byla zahalená zvláštní tísní, která se sice pomalu rozplývala, ale stále je ještě úplně neopustila. Přestože se výraz Josefa Pokorného od doby, kdy se ke svým přátelům opět vrátil, nezměnil, atmosféra se pomalu zlepšovala.

„Národní listy by se měly zakázat,“ Josef Pokorný promeškal svoji příležitost vynést křížového krále a roztrpčení v jeho hlase zaskřípalo jako povolení zrezivělého šroubu, „akorát podněcují nepokoje a vzájemnou česko-německou nevraživost, které se po Praze následně šíří. Kdo ví, co bude dál? Budou štvát proti všem, kdo doma hovoří německy? Nebo také proti těm, kteří němčinu potřebují ve své profesi? Nejsou to snad všichni ctihodní pražští měšťané, lékaři, právníci, státní úředníci, učitelé…?“

„Máte pravdu,“ Alois Albrecht pohlédl na svého zmrtvýchvstalého přítele, „jsme součástí velkého Rakouska a samozřejmě by se nám všem líbilo, kdyby Franz Josef sídlil na Pražském hradě a vládl z Čech, ale tak tomu není. Je ve Vídni a já si myslím, že z určitého pohledu je to i dobře.“ Pohled vrchního vinohradského komisaře se rozzářil.

Shrábl hromádku krejcarů, která se nakupila na kárové dámě, a spokojeně mlaskl. Dnes mu karta šla, přestože jindy příliš neexceloval. Zřejmě to bylo způsobeno tím, že pražský policejní ředitel František Stejskal se myšlenkami nacházel jinde a podplukovník Pokorný stále ještě nebyl v té formě, jakou měl před onou neblahou rodinnou událostí. Jinak si Alois Albrecht byl naprosto jistý tím, že by dnes tak snadno nezvítězil. Když však uviděl rozladěné tváře svých spoluhráčů, téměř se za svou radost z výhry zastyděl.

„Ale nesmysl,“ prohodil Josef Pokorný, „myslím, že ti, co nejvíc křičí po rovnoprávnosti a historickém právu, ani nevědí, co chtějí. Dokážou si to představit? Pochybuji. Jsou to jen hesla a česká politika v čele s Riegrem a jemu podobnými je v tom ještě podporuje, ale to je vše účelové, protože potřebuje voliče a nikdo jiný než tito Češi ho volit nebude. Copak si myslí, že není nad to jejich vlastenčení? Copak není důležitější, abychom se hospodářsky rozvíjeli, aby společnost mohla spět dál, aby byl podporován technický a vědecký pokrok? Ale to, co chce Rieger a jemu podobní, je jen zakonzervovaný, zkostnatělý historismus. Pochybuji, že si to všichni ti, co ho volí kvůli jeho pěkným řečem, uvědomují.“

„A navíc ty články jen dráždí mladé lidi, o studentech ani nemluvě. A všichni se pak spolčují a provádějí různé výtržnosti a policie i strážníci to následně musí řešit, však víte, o čem mluvím… Jedni se vyjadřují pro jakési češství, jiní pro nějaké němectví, přestože ani jedna strana nejspíš ani neví, o čem to vlastně mluví,“ dodal František Stejskal. Alois Albrecht, kterému byla slova určena, souhlasně kývl. O výtržnostech studentů, jejich spolcích a častých tazích Prahou a Vinohrady věděl své. Také si byl dobře vědom toho, že nepravosti páchané mladými lidmi se opakují s železnou pravidelností každý rok na konci jara a začátkem léta a záleží pokaždé jen na interpretaci a podání, jak je celá událost prezentována.

„Ale nechme politiku stranou,“ Alois Albrecht zkoumal vějířek karet ve své ruce a byl si dobře vědom toho, že se nemůže soustředit na politické debaty a rychlost hry zároveň, „spíše by mě zajímalo, zda se pražské policejní ředitelství nějak chystá na návštěvu korunního prince a jeho manželky?“

„Ředitelství se samozřejmě chystá,“ prohlásil s lehkým úsměvem František Stejskal, „jen je nedostatek lidí. Potřebujeme co nejvíce policistů a vojska v ulicích. Nechtěl byste se zúčastnit?“

Alois Albrecht povytáhl obočí:

„Účast na přehlídkách a dalších akcích mě samozřejmě jako vrchního vinohradského komisaře nemine, jen nevím, zda by bylo zcela na místě…“

„Ale já jsem nemyslel vás, samozřejmě,“ pobaveně se zasmál František Stejskal. Alois Albrecht pochopil narážku a chvíli přemýšlel, zda ho pražský policejní ředitel chtěl popíchnout, aby ztratil soustředění a přestal počítat karty, nebo to bylo určeno jejich příteli, který za normálních okolností byl Františku Stejskalovi daleko větším protivníkem než Alois Albrecht. Vrchnímu vinohradskému komisaři nicméně neušlo, že za žoviální chování stihl policejního ředitele ze strany Josefa Pokorného velmi odsuzující pohled.

„Myslíte, že bych vám měl vypomáhat jako obyčejný strážník?“

Rytmus vykládání karet se nezměnil, sebejistý pohyb, který postrádal zbytečného váhání, neustal.

„To samozřejmě ne, ale víte, jak to je, je třeba ještě posílit mužstvo během vojenských přehlídek, které tu bude mladý pár absolvovat. Pražský místodržitel již naznačoval, že by potřeboval více vojenských hodností, a jistě by byl potěšen vaší účastí. S místodržitelem, svobodným pánem Webrem von Ebenhof, se přece znáte.“

Alois Albrecht stále nechápal, zda si pražský policejní ředitel dělá ze svého přítele blázny, nebo to myslí vážně. U něj byla pravděpodobnost tak půl na půl.

„Dejte mi s tím pokoj, nikde šaškovat nebudu, a to ani kvůli tomu hejskovi,“ Josef Pokorný instinktivně ztišil hlas, přestože mu bylo jasné, že v hostinci U Seidlů, kam chodil pražský policejní ředitel a vinohradský vrchní komisař, žádný tajný nebude, „vždyť vím, co je to za člověka, a upřímně řečeno, jestli ten jednou převezme žezlo svého otce…“

Náhle se zarazil. Ve své řeči nepokračoval. Přestože kolem stolu seděli jeho přátelé, bylo nebezpečné se takto vyjadřovat na veřejném místě. Alois Albrecht a František Stejskal velkoryse dělali, že to přeslechli, ale na pohledu Josefa Pokorného bylo znát, že se za svůj výlev zastyděl.

„No tak dobře,“ pronesl zamyšleně Josef Pokorný, u kterého zapracovalo špatné svědomí, „tak já tam tedy půjdu.“

„To je skvělé. Příští pondělí mám u místodržitele audienci. Mohl byste jít se mnou, co říkáte?“

Josef Pokorný jen kývl a zahleděl se na pikového kluka, na němž se nebezpečně štosovaly krejcary. Jelikož rozdával, bude ho stát toto kolo dvakrát více, ale zase se může podívat do dvou balíčků a vybrat si, se kterým bude následně hrát. Už dávno jeho strategií nebylo získat všechny vsazené mince, ale co nejdříve se zbavit karet, aby vyinkasoval od protivníků co možná nejvíce krejcarů. Teď měl dobré karty, pár postupek a značnou výhodu toho, že si zapamatoval druhý balíček.

Jak hra postupovala, na tváři Josefa Pokorného se pomalu a nepostřehnutelně, jako škraloup na právě ohřátém mléce, usazoval úsměv. Když vynesl poslední list a rychlým pohledem spočítal karty protivníků, mohl si gratulovat. Navíc mu náhoda přihrála do ruky i onoho pikového kluka, který mu zajistil vítězství o mnoho krejcarů sladší. Kromě toho nešťastného slibu ohledně účasti na slavnostech mohl být dnešní večer pro Josefa Pokorného za poslední dobu tím nejpříjemnějším.

Vzduch byl ostře chladný, ale skupinka mladíků v něm cítila svobodu a volnost. Jejich smích a zvýšené hlasy se odrážely od umně vyvedených fasád nedávno postavených vinohradských domů a nejednou na ně zahartusil domovník, který podřimoval ve svém pokoji blízko vchodu a čekal na spropitné od pozdě příchozích. Mladíci ovšem na ulici dlouho neobtěžovali, mířili do nejbližších hospod a hostinců, kde se po čase zase zvedli a šli dál. Jejich kroky se stávaly nejistějšími a hovor hlasitějším, dříve krátké návštěvy hostinců se postupně prodlužovaly podobně jako jejich řeč, když si objednávali čtyři pinty piva.

„A co takhle ukončit večer u Seidlů?“

Franz Hoffmann lehce zavrávoral, až se musel zastavit. Jeho druhové ho instinktivně podepřeli, ale Franz se jim vymanil. Byl vůdcem celé skupiny a o tuto pozici rozhodně nechtěl přijít. Proto ani jeden z jeho kolegů neprotestoval proti volbě další lokality, přestože k Seidlům to bylo ještě hezký kus cesty. Na druhou stranu, než se tam dostanou, snad ten podroušený stav trochu vyprchá. Otto Schmidt, který nepil tolik jako jeho kolegové, se zamyslel nad tím, proč se nakonec rozhodl s Franzem Hoffmannem, Janem Kauderem a Jindřichem Walzelem jít, když se Antonín Kaucký, jeho nejbližší přítel, na poslední chvíli rozhodl jejich večerní zábavy neúčastnit. Zřejmě se mu nechtělo, vyhodnotil pro sebe Otto, možná plánoval studovat nebo nechtěl bojovat s matkou, která nad ním – přestože již dospělým – vykonávala přísný dozor a nikdy nekončící dohled.

„U Seidlů?“ podivil se Jindřich Walzel, kterému se nechtělo vracet, zvlášť když se do něj pomalu i přes vypitá piva začala dávat zima.

Franz Hoffmann si Jindřicha lehce opilým zrakem změřil, ale než stačil na jeho revoltu reagovat, v podvečerním klidu uslyšel něco nutkavě vábivého. Otto ještě ani nestačil zaostřit, aby zjistil, odkud hlas vychází, když se Franz neomylně vydal směrem, kde vytušil laciné pobavení. V průjezdu domu stála upravená, ale velmi chudě oblečená mladá žena, které Otto odhadoval něco kolem dvaceti let, usmívala se na čtveřici mladíků a lehce při tom pohupovala boky, až se jí sukně kolem kotníků zavlnila jako mořská pěna při přílivu. Než ovšem skupinka mladíků došla na místo, ze kterého se ozýval ten sladký hlas, všiml si Otto blížícího se strážmistra. Mladíci rázem změnili směr a Otto slyšel jen výmluvné zašustění sukně, jak lehká holka rychle zmizela před nevítanou kontrolou.

V hostinci U Seidlů skoro nikdo nebyl. Otto rychlým pohledem přejel všech šest hostů, kteří do jednoho zvedli hlavy a nesouhlasně se podívali ke dveřím, do nichž mladíci vstoupili. Ottovi to příjemné nebylo, ale Franz vypadal, že si situaci užívá. Všem svojí ráčkující němčinou objednal po pintě a Otto postřehl, že sleduje, kdo z hostů se demonstrativně zvedne. Měli své zkušenosti z předchozích hospod. V jedné je dokonce český hostinský odmítl obsloužit, což Franz při odchodu vykládal jako nehoráznou českou drzost, se kterou se ta spodina staví proti všemu německému. Otto byl ale přesvědčen, že intence hostinského byla úplně jiná. Zároveň doufal, že U Seidlů k ničemu podobnému nedojde. Byl rád, že z hospody vyvázli bez úhony. Když Franz dštil oheň a síru na nepoddajný český národ, Otto postřehl, že se u několika stolků začali zvedat mladíci, jejichž fyzická konstituce vypadala rozhodně daleko lépe než ta jeho a jeho přátel. Rozdíl mezi studujícími a pracujícími mladíky byl více než zřejmý. Nakonec to byl asi jejich podnapilý stav, který zapůsobil na hostinského, jenž nechtěl žádné problémy a mladíky uklidnil. U Seidlů je hostinský obsloužil, ale hned, jak zasedli ke stolu, položil jeden z hostů karty lícem na stůl a vydal se směrem k nim.

„To je poslední pinta, pánové. Myslím, že už máte dost a měli byste jít domů,“ jeho hlas zněl pevně a tón, který použil, nepřipouštěl žádné námitky.

„To si s dovolením rozhodneme sami, zda si dáme ještě pivo, nebo zda půjdeme domů,“ Franzův jazyk lehce brnkal o přední zuby.

„Myslím, že váš otec na vás jistě čeká a nechcete ho zbytečně znepokojovat.“

Otto si postaršího vysokého muže prohlížel a něco z jeho vzhledu mu připadalo povědomé. Navíc, jak se ukázalo, muž znal Franzova otce, což ale nebylo na Vinohradech nic výjimečného. Soudce Franz Hoffmann se sem asi před rokem i s rodinou přistěhoval a od té doby vedl rušný společenský život. Domácí bály, večírky nebo odpolední posezení s hudbou pořádal především proto, že kromě prvorozeného Franze a nejmladšího Karla měl ještě dvě dospívající dcery, kterým bude v blízké budoucnosti nutné sehnat vhodné manžely. Franze očividně zmínka o otci zaskočila, ale tak snadno se vzdát nehodlal.

„Vy mi nebudete přikazovat, co mám dělat a co ne! Půjdeme domů, až budeme chtít.“

Muž si sedl na nejbližší židli a zpříma se na Franze podíval. Pohled jeho šedomodrých očí byl pevný a přísný a bylo jasné, že se s odporem nesetkává poprvé.

„Řekl jsem, že toto je vaše poslední pivo. Pokud nechcete, abych zakročil či povolal strážníky, jděte v klidu domů a vyspěte se. Jistě máte spoustu povinností, obzvláště teď, když začíná období zkoušek. Asi byste neradi trávili dnešní noc v cele vinohradského komisařství.“

Muž se zvedl, čímž dal najevo, že pro něj rozhovor skončil, a za souhlasného pokyvování hostinského i ostatních přítomných se vrátil ke svým společníkům.

Když vrchní vinohradský komisař Alois Albrecht odcházel z hostince U Seidlů, potemnělými ulicemi se nesla tesklivá písnička. Zpěvavá melodie klesala a stoupala bez jakékoliv harmonie, slova – zřejmě německá – vesměs nedávala smysl a zbytek byl vyslovován tak nedbale, že nebylo možné porozumět ani jedné větě. Posluchači to ovšem i tak připomnělo píseň, kterou slýchal jako malý kluk ještě v Olomouci. Nevěděl, jak se jmenovala, ale první slova zněla „vlaštovka přilétla“ a vše začínalo oslavou jara a rozkvětu a končilo velmi lascívními narážkami. Vždycky ji měl moc rád. Záhy se k opilecké árii přidal ještě jeden hlas a po něm další. Nebudou daleko, pomyslel si vrchní vinohradský komisař Alois Albrecht a předpokládal, že se jedná o syna soudce Hoffmanna a jeho společníky, kteří, jak doufal, míří nejkratší cestou domů.

To zase bude stížností, pomyslel si Alois Albrecht a zhluboka vzdychl. Teď jsou to němečtí studenti, zítra to budou židovští obchodníci a pozítří třeba plešatí strážníci, pomyslel si a s jistou dávkou škodolibosti si vzpomněl na svého o pětadvacet let mladšího podřízeného, který ztrácel vlasy daleko rychleji než posečená tráva zeleň.

Vrchnímu vinohradskému komisaři připadalo, že současné společnosti nerozumí. Všechny ty novoty, domáhání se práv, o kterých nikdo před dvaceti lety nevěděl, a pokud věděl, nebylo to nic, kvůli čemu by se pořádaly veřejné štvanice, pro něj představovaly pouze nepříjemnosti, se kterými je třeba se vypořádat. Ale to ještě nebylo to nejhorší. To pravé zlo se neslo na shrbených zádech všech těch Nováků, Kučerů a Dvořáků, které tak dobře znal už ze svého olomouckého mládí. Ti lidé byli všude stejní, v Praze jako v Olomouci. Připraveni klanět se všemu nadřízenému a autoritativnímu, pokud jim z toho kynul prospěch, nebo pokud jim to aspoň zaručovalo poklidný život. Ale když ucítili pouto smečky, tu najednou malý ďáblík na jejich ohnutých zádech povstal, zvětšil se a oni zvedli hlavy a jeden po druhém, nebo spíše ve větších hloučcích, se trousili do jeho kanceláře na vinohradském komisařství a žalovali na ty hrozné a opilé německé buršáky, kteří jim nedají v noci po poctivé práci v klidu spát.

Nebyli všichni takoví, to Alois Albrecht díky svému mnohaletému působení velmi dobře věděl, stejně jako všichni němečtí studenti nejsou opilí buršáci, tak ani všichni Češi nejsou patolízalové a udavači a všichni Němci liberálové a buřiči. Ale co s tím? Spravedlnost byla většinou slepá a sám Alois Albrecht se toho mnohokrát stal svědkem. Doufal, že Vinohrady, to nové město rozlévající se jako čerstvě vytrysklý pramen, co by kamenem dohodil od Prahy, bude jeho poslední zastávkou a útočištěm, kde bude moci prosadit spravedlnost, nebo se alespoň lépe či hůře přiblížit jejímu ideálu při výkonu svého povolání. Alois Albrecht byl od mládí přísný, jak na sebe, tak na své okolí, ale dobře věděl, že občas je třeba v sobě najít špetku schovívavosti. Možná proto už několikrát pustil skupinku opilých studentů, kteří utratili poslední kapesné v jednom z vinohradských hostinců. Kdyby se ho někdo o hodinu později zeptal na národnost oněch mladých mužů, pravděpodobně by nevěděl. I tak v tom nejedny české noviny viděly důkaz jeho podjatosti a vyvozovaly z toho jeho sympatie vůči buršům.

Když Alois Albrecht toho večera uléhal do postele vedle své ženy, která již spala, vůbec by ho nenapadlo, že za necelou hodinu bude muset opět vstát.

Strážmistr Tuček právě o hodinu později nervózně přešlapoval přede dveřmi jeho bytu.

„Co se děje tak zásadního, že mě potřebují?“ hlas vrchního vinohradského komisaře byl o odstín nepříjemnější, než původně zamýšlel.

Strážmistr Tuček se lehce nahrbil.

„Zatkli jsme několik německých buršáků, kteří rušili noční klid. Volají po vás, prý je znáte.“

„Kde?“

„Na Havlíčkově třídě, rušili skoro celé Vinohrady.“ Alois Albrecht obrátil oči v sloup.

„A co konkrétně dělali hrozného?“

„Byli hluční a budili spící lidi v okolních domech,“ dodal už trochu nakvašeně strážmistr Tuček, který byl přesvědčen, že výraz rušení nočního klidu bližší vysvětlování nepotřebuje.

„Nestačilo je pouze napomenout?“

„To jsem se samozřejmě snažil, pane vrchní komisaři, ale dělali, že mi nerozumí. Zřejmě chtěli, abych jim to řekl německy.“

„No a?“

„Tak jsem jim to řekl a oni se mi ještě smáli… Zatkl jsem je navíc ještě pro urážku veřejného činitele.“

Aloise Albrechta vysvětlení strážmistra Tučka pobavilo. Věděl moc dobře, jak zní Tučkova němčina, a vzpomněl si na svůj první den na vinohradském komisařství a na to, jak osobně Tučkovi dovolil, aby s ním mluvil česky. Sám česky mluvil jen nerad, nikdy se nezbavil zlozvyku onikání, které mu po němčině vplulo do češtiny tak nějak přirozeně, ale nakonec to bylo méně bolestné než poslouchat Tučkovu němčinu. Pomyslel si cosi o nedomyšleném prosazování češtiny do škol, oblékl se a nařídil Tučkovi, aby obstaral bryčku.

Když muži vešli do vězení vinohradského komisařství, první, co Aloise Albrechta překvapilo, byl nečekaný klid a ticho rušené jen zvláštně táhlou písní, zpívanou příjemně modulovaným ženským hlasem. V první cele Alois Albrecht zpozoroval původkyni onoho zpěvu, lehkou ženu, nebo spíše dívku, které nebylo jistě víc než osmnáct let. Seděla na židli, zlehka se kývala zepředu dozadu a zpívala píseň uvízlou v nekonečné smyčce, kde poslední sloka navazovala na první a nikde nebyl začátek ani konec.

Ve vedlejší cele napůl seděli, napůl leželi tři mladíci. Oči měli zavřené, protože jedna hodina po půlnoci byla zřejmě doba, kdy byli zvyklí být už dávno doma a v posteli. Alois Albrecht ihned poznal syna soudce Hoffmanna, kterému o několik hodin dříve doporučoval, aby se odebral z hostince U Seidlů rovnou domů.

Vrchní vinohradský komisař se otočil ke strážmistru Tučkovi:

„Já myslím, že není třeba, abychom z toho dělali aféru. Však si jistě pamatují, jaké to bylo, když byli mladí, ne? Občas nějaká pitka s kamarády…“

Strážmistr naklonil hlavu na stranu a ve tváři se mu zračil nesouhlas. Alois Albrecht přemýšlel, zda je to tím, že ho neoznačil za mladého, nebo že ho obviňoval, že kdysi páchal podobné nepřístojnosti. Ta myšlenka ho ale pobavila. Zrovna u Tučka si něco takového nedokázal představit. Byl to pomenší muž, který vždy stál rovně jako pravítko, špičky od sebe, vypjatá hruď. Zřejmě proto, aby nikdo nestačil zpozorovat, jak rychle mu ubývají vlasy na hlavě. Zato knír pod nosem měl hustý a tmavý a bylo znát, že mu ráno i večer věnuje veškerou péči. Alois Albrecht přímo živě viděl Tučka s futrálem nad ústy, jak uléhá do postele vedle své paní. Při té představě se pousmál. Zato Tuček se zamračil.

„Já myslím, že bychom to neměli brát na lehkou váhu. Nikdy nevíme, co takoví opilí mladíci provedou, navíc když jsou to buršáci…“

„Jak říkám, není třeba z toho dělat zbytečný poprask. Buršák jako Sokol, Němec jako Čech, když se mladík opije, je daleko lepší ho doprovodit domů než zavřít ho do vězení.“

Tuček zbrunátněl v obličeji, což Aloise Albrechta pobavilo. Nikdy nevynechal příležitost, aby si do Tučkova vlastenectví nerýpl. Nevadil mu Sokol ani oslavy stavby Národního divadla ani májové slavnosti, svěcení Palackého pomníků a další věci, které pořádala česká společnost, ale v duchu se vysmíval Tučkově bezhlavé podpoře všeho českého, i kdyby to byl do očí bijící nesmysl. Jako by Tuček zapomněl, že žije v soustátí rakousko-uherském, českým králem je Habsburk a politika se dělá ve Vídni. Naopak žil v jakési jiné realitě, ve státě, kde hlavou Českého království byl český král, kde si česká společnost mohla dovolit cokoliv a pražští Němci, stejně jako ti v ostatních částech zemí Koruny české, byli jen trpěni, a bylo by nejlepší, kdyby pochopili, že na jejich názory se už dlouho nikdo neptá. Na druhou stranu ale Tuček nebyl zlý, byl jen přehnaně ambiciózní a vše nečeské se mu hnusilo. Na Goetha se díval s odporem, stejně jako na další německé básníky a spisovatele, a vrcholem literatury pro něj byly fejetony a romány na pokračování pravidelně uveřejňované v příloze Národních listů, ale i tak byl Alois Albrecht přesvědčený, že mnoha věcem, o kterých se tam píše, Tuček nerozumí. Ale možná mu to vysvětlila jeho manželka, korpulentní paní Tučková, která tak ráda chodila na přednášky Amerického klubu dam, o nichž pravidelně prohlašovala, že jsou velmi interesantní. Tuček se nadechl, aby ještě něco dodal, ale vrchní vinohradský komisař ho předešel:

„To by stačilo!“ Komisařův hlas, hlučný a pevný, se odrazil od nízkého stropu, holka na židli rázem umlkla a přestala se pohupovat. Mladíci pomalu vstávali.

„Co jsem vám říkal? Měli jste jít domů!“

Mladíci, jejichž tváře najednou vyhlížely o něco pokorněji než předtím U Seidlů, se vrchnímu vinohradskému komisaři lehce uklonili. Tedy až na Franze Hoffmanna, jehož stále ještě kalný zrak znechuceně těkal z Tučka na Aloise Albrechta a zase zpět.

„Chtěli jsme…“ prohlásil jeden z nich a lehce se zakoktal, „… dopili jsme každý své pivo a zvedli jsme se k odchodu. Už jsme byli skoro u Hoffmannů, když nás zastavil váš strážník. Neudělali jsme nic špatného.“

„Kdyby nezačal mluvit německy,“ prohlásil hlasitěji a sebevědoměji Franz Hoffmann, „ani by nás nenapadlo hlučet. Chtěl jsem jít domů.“

Tuček stojící vedle vrchního vinohradského komisaře nasadil přísný výraz, z čehož Alois Albrecht poznal, že jeho podřízený daleko lépe německy rozumí, než mluví.

„Odemknou!“

Tuček se neradostně odšoural k háčkům, na kterých byly pověšeny klíče od cel.

„Ale to snad ne…“ brumlal si při své cestě, ale větu nedokončil, protože se setkal s nekompromisním pohledem Aloise Albrechta.

„Pánové půjdou domů,“ vysvětlil vrchní vinohradský komisař svému podřízenému, který pochopil, že to Alois Albrecht myslí skutečně vážně. Krev v těle se mu vztekem a ponížením vařila. Chtěl mladíky potrestat. Chtěl, aby strávili ve špinavé a studené cele na komisařství celou noc, a pokud by to bylo na něm, byl by je nesmírně rád obvinil z rušení nočního klidu, výtržností a urážky veřejného činitele. Vůbec nechápal, proč je vrchní vinohradský komisař chce propustit, když se dopustili takového přečinu. To je ale nehoráznost! Se skřípěním zubů odemkl celu. Mladíci se vyhrnuli ven, aniž se na Tučka podívali. Jeden z nich vrchnímu vinohradskému komisaři poděkoval a stiskl mu ruku. Franz Hoffmann odešel středem, jako by toto rozuzlení očekával od samého začátku.

„Příště už mě takovými banalitami neobtěžujte,“ prohlásil při odchodu Alois Albrecht německy. Strážník Tuček si připadal, jako by mu někdo dal políček.

2. kapitola 

Když se Antonie Albrechtová, manželka vrchního vinohradského komisaře, v pátek ráno probudila, měla neodbytný dojem, že předešlý večer zapomněla něco udělat. Nakonec ale došla k závěru, že to byl jen poslední záchvěv snu, který si sice nepamatovala, ale který v ní zanechal směsici zvláštních pocitů. Vyklouzla z manželské postele a bosá přešla k oknu. Právě začínalo svítat.

V poslední době trpěla Antonie Albrechtová nespavostí a často se probouzela uprostřed noci nebo velmi brzy ráno. Přičítala to svému věku. Ještě pár let a bude mít na krku pět křížků. Cítila, jak ji věk pomalu stravuje, jak ji fyzicky bolí každý šedivý vlas, který postupně a téměř nepostřehnutelně dodává jejím černočerným kučerám matný nádech. Na své vlasy byla od mládí pyšná a nehodlala ani o krok ustoupit přírodě, která ji tak neúprosně upozorňovala na přibývající léta. Pohnula hlavou a ucítila slabou vůni ořechové tresti, kterou si už několik let kupovala u Ferdinanda Hübla v Hybernské ulici. Reklama slibovala obarvení vlasů od plavého odstínu do havraní černi, té ale Antonie Albrechtová nikdy nedosáhla. Budu si muset dojet pro další lahvičku, pomyslela si a naučeným pohybem si odhrnula vlasy z obličeje, další tři zlatky jako ústupek pocitu krásy.

Zadívala se z okna. Vinohrady, které se pomalu stávaly bydlištěm zámožnějších pražských měšťanů, ale i chudší vrstvy dělníků a řemeslníků, se jí příliš nelíbily a zvykala si jen pomalu. Kromě honosných měšťanských domů, jež tu v posledních několika letech rostly jako houby po dešti, měla výhled na staveniště a rozvalující se hromady písku, neupravené sokly a trámy. Občas měla pocit, že se sem už nevejde žádné další stavení, ale pokaždé ji překvapilo, s jakou vynalézavostí stavební inženýři a městští plánovači vtěsnali nový dům vedle již postavených, a ten zaujal své místo tak samozřejmě, jako by se na ulici tyčil už od zboření Slepé brány.

Ještě chvíli si dopřávala klid, zlomek času, ve kterém nic nemusí, nemá žádné povinnosti a může být jen sama sebou. Za chvíli se bude muset obléknout, postarat se o to, aby kuchařka a služka udělaly snídani a měly rozvrženou práci na celý den. Mezitím vstane i její manžel a za dvě hodiny společně zasednou k prostřenému stolu. Antonie Albrechtová přesně věděla, jaká událost v jejím životě bude následovat, jak bude mít uspořádaný den, jak stráví dobu, než manžel přijde z komisařství. Nebude tam dlouho. Antonie si byla vědoma skutečnosti, že dopoledne pokaždé rychle uteče, a už tu zase bude její muž očekávající oběd, po kterém následuje káva a četba Bohemie.

V posledních letech si Antonie všimla, že té četby již není tolik, debat o politice a o budoucnosti Prahy, Čech a Rakouska postupně ubývá a její manžel více a více času po obědě tráví v klidu své pracovny, kde se ho nikdo neodváží vyrušit. Jediný, kdo by to mohl udělat, je ona sama, ale ji by nic takového ani nenapadlo. Ctihodný vrchní vinohradský komisař pokaždé vyjde ze své pracovny krátce poté, co nástěnné hodiny v salónu odbijí druhou.

Vše v jejím životě je naplánované, veškerý běh je odměřován velkými, ze dřeva vyřezávanými nástěnnými hodinami, které dostali jako svatební dar od jejího dědečka Jánose Kaána. Na jejich zadní straně, která nebyla zraku příchozích viditelná, Antonie tušila malou papírovou cedulku s nápisem Molnár György, órás, Kerpesi út. 42, Nagy Kanizsa. Představa těch slov vyvolala v Antonii pocit, který už dlouho nezažila, ten pocit, jenž kdysi býval steskem po domově, ale nyní byl spíše závanem dávné minulosti, obrazem zpuchřelých vzpomínek, které do sebe zapadaly čím dál tím méně, záchvěv minulého života.

Pokoj v prvním patře už zalilo světlo, když Antonie Albrechtová otevřela dveře bytu a v tom okamžiku zapomněla, co vlastně chtěla. Na podlaze byla vedle sebe vyrovnaná drobná tělíčka vlaštovek, zobáčky na stranu nebo vzad. Na některých bylo patrné, že jsou mrtvá už několik dní. Antonie se zarazila nad tím gestem, nad skutečností, že si někdo dal tu práci, vnikl do domu a vyrovnal před jejich byt bezmála desítku zvířecích mrtvolek. Antonii opět myšlenky zrádně utekly do mládí a zvrácené hlavičky a drobné zobáčky jí najednou připomněly jinou ptačí mrtvolku, kterou způsobila ona sama, drobného holoubka, jehož zabila její snaha o nafouknutí volátka tak, jak jí to dědeček ukazoval. Jako by to bylo včera, cítila na rtech tuhý zobáček i své vlasy, které ji lechtaly kolem krku. Chtěla se tolik snažit a dědečkovi ukázat, že to zvládne!

Smrti a utrpení viděla Antonie Albrechtová za svůj život již mnoho a mrtvých zvířat ani lidí se nebála. To, co ji znepokojilo, byl vzkaz. Zpráva, která nebyla určená jí, ale jejímu manželovi, zpráva, o níž věděla, že ji svému choti předat nechce. Již několik týdnů propukaly na Vinohradech výtržnosti a jejich terčem se stále častěji stával vrchní vinohradský komisař. Antonie samozřejmě moc dobře věděla proč. Její muž dělal svoji práci svědomitě, ale kdekoliv nastoupil, s železnou pravidelností se proti němu vždy zvedala vlna nevole. Antonie Albrechtová to nikdy úplně nechápala. Občas to přičítala manželově strohosti a přísnosti, občas uvažovala o tom, že její muž má nějaký rys, který není ostatním příjemný. Jaký to je rys, ale Antonie nevěděla, jen pokaždé s údivem sledovala vlnu emocí, kterou její manžel vyvolal.

A ani na Vinohradech tomu nebylo jinak. Začalo to nenápadně, nesmělými výkřiky pod jejich okny, jež vyvrcholily kočičinou, kterou tak ráda prováděla pražská dělnická mládež za hojné účasti studentů. Dvakrát či třikrát se dav mladíků více či méně upravených postavil pod okna jejich bytu a vykřikoval nehorázné urážky a nesrozumitelná hesla, která vždy zakončil tou či onou vlasteneckou písní. Příliš široký repertoár neměli, a pokud si Antonie Albrechtová vzpomínala, vlastně slyšela pouze Hej Slované. Alois Albrecht vždy jen zavřel okno a nad celou událostí mávl rukou. Antonie věděla, že pokud by povolal na pomoc podřízené strážníky, situace by se vyhrotila ještě víc. Předpokládali, že se mladíci po chvíli rozejdou. Nebylo třeba zasahovat. Po první sloce vlastenecké písně zpívala už jen půlka z nich, při třetí už slyšeli jen dva tři hlasy. Když nebylo s kým se poprat a komu lát, nakonec se skupinka statečných vlastenců rozešla. Pravděpodobně zamířila do nejbližšího hostince, nebo, vzhledem k jejich sociálnímu postavení, do nejbližší formanky.

Mrtví ptáci byli ale něco jiného. Přestože Antonie Albrechtová nevěděla, zda někdo našel mrtvá zvířata a umístil je do chodby vinohradského domu před byt vrchního vinohradského komisaře, nebo usmrtil ta, která mu zkřížila cestu, pomalu jí docházelo, že se situace začíná stávat vážnou. Už aby začaly letní měsíce, kdy bude od studentů klid. Praha i její okolí se vylidní a jí zůstane pohled na poloprázdné Vinohrady s jejich nepřetržitě vznikajícími staveništi.

Když vcházela do jídelny, pohled jí padl na noviny, které její muž nechal včera, než odešel na setkání s přáteli, nedbale položené na malém taburetu a služka je zřejmě zapomněla uklidit. Antonie vzala stránky do ruky a rozhodla se je dát na místo k deníkům předvčerejším a starším, ale když jí štůsek papírů zašustil v ruce, postřehla, že písmo není takové, jaké byla zvyklá vídat. Noviny, které předchozího večera její manžel četl, nebyla Bohemie, nýbrž Národní listy. Antonie se překvapeně podívala na výtisk otevřený a přeložený na páté straně.

Vrchní vinohradský komisař Albrecht v paktu s buršáky, křičelo tučně vytištěné humanistické písmo, které používali Češi a které vypadalo proti novogotickému švabachu německých novin tak trochu anachronicky. Antonie Albrechtová, od mládí zvyklá číst latinku, se začetla do článku ve slovanském jazyce, kterému za ta léta již celkem dobře rozuměla:

„Jak známo, usadili se na Vinohradech buršové a působí ustavičně za tiché hluboké noci pohoršlivé výtržnosti. Obyvatelstvo okolních domů táže se s podivením, kterak to všechno policie trpěti může, ale páni buršáci odpovídají v nevídané zpupnosti, že mají privilej a že jich nikdo nesmí obmezovat, poněvadž prý je vrchní komisař pan Albrecht jejich protektorem.“

Antonie Albrechtová zhluboka vzdychla. Na chvilku zadoufala, že důvod, proč musel v noci manžel náhle na komisařství, nebyla výtržnost německých studentů, ale instinkt jí napovídal, že doufá marně. Kdyby se alespoň jednou zachoval tak, jak se od něj očekává! Kdyby alespoň jednou sklonil hlavu a projevil úctu českým vlastencům, nebylo by proč jeho jméno vykřikovat v novinách. Moc dobře ale věděla, že její naděje je marná, a zároveň chápala, proč to její muž nemůže udělat. Je to přece tak absurdní!

S povzdechem ještě jednou vyšla z bytu a noviny použila tak, jak podle jejího názoru zasloužily – zabalila do nich drobné zvířecí mrtvolky, které později služka vyhodí.

Když v pátek ráno dorazil Alois Albrecht na vinohradské komisařství, bylo všude zvláštní ticho. Ve vratech se srazil s majitelem domu, v němž komisařství sídlilo, Janem Vlkem, který si ho změřil nepřátelským pohledem. Alois Albrecht se dotkl krempy svého klobouku, ale Jan Vlk jen něco zabručel. Konflikty neměl rád, ale když viděl reakce některých lidí na svou osobu, pociťoval téměř nutkavou potřebu je trochu popíchnout.

Strážník Tuček, jenž v noci vykonával službu, nebyl na svém místě, stejně jako strážmistr Koutný, a strážmistři Miller a Bauer, kteří měli Tučka a Koutného vystřídat, zřejmě ještě nedorazili. Kromě pomocného personálu, jednoho kancelisty a dvou oficiálů, Alois Albrecht na cestě do své kanceláře nikoho jiného nepotkal. Ale vlastně mu to ani nevadilo.

Usedl do svého pohodlného fotelu, zapálil si doutník a rozložil před sebe noviny. Rituál, který byl zvyklý provádět téměř každé ráno a který vlivem vnějších okolností v poslední době značně zanedbával. Krátce nato pocítil, jak si z části probdělá noc vybírá svou daň, a začaly se mu klížit oči. Znenadání někdo zaklepal na dveře a po vyzvání do místnosti opatrně vstoupil asi desetiletý kluk. Na nohou měl děravé boty, které držely pohromadě už zřejmě jen silou vůle, krátké nohavice, z nichž mu koukala odřená kolena, byly na koncích roztřepené. Ve špinavých rukách žmoulal čepici.

„Pane vrchní komisaři, račte hned se mnou. Posílá mě strážmistr Puček, nebo jak se menuje, mám vyřídit, že se máte hned dostavit ohledně mrtvoly.“

„Ohledně mrtvoly?“ Alois Albrecht, přestože ještě před pár okamžiky pociťoval ospalost, byl najednou plně vzhůru a se zbystřenými smysly.

„No, že prý se našla nějaká mrtvola a je potřeba, abyste ihned přišel,“ kluk se otočil a sáhl po klice.

„Počkej,“ zahřměl Alois Albrecht, „kam mám přijít? Kde je mrtvola?“

„Tak poďte se mnou,“ vzdychl kluk, „no… je to kousek, ve Škrétově.“

Vrchní vinohradský komisař vstal. Škrétova ulice byla nedaleko, nebude potřebovat ani drožku, procházkou je tam za chvíli. Rázným krokem vyšel z komisařství. Kluk popobíhající vedle něj byl ještě dost mladý a nevychovaný na to, aby pochopil, že takové počínání je neslušné. Alois Albrecht, přestože byl hrdý na svůj zdravotní stav a tělesnou kondici, kterou nyní skoro v šedesáti letech měl, se rychlostí chůze nemohl desetiletému klukovi rovnat. Když se blížili ke Škrétově ulici, už průvodce nepotřeboval. Již z dálky viděl dav lidí u jednoho z domů.

„Dál to dojdu sám,“ prohlásil vrchní vinohradský komisař s vidinou, že posledních pár desítek metrů si vyhradí pro důstojnou chůzi, která se k němu hodí daleko lépe než snaha udržet krok s takovým hříbětem.

„Jak se jmenuješ?“

„Filip Záhora a bydlíme támhle, jak je ten rukavičkářský krám.“

Chlapec zřejmě někde v dálce viděl matný obrys dveří otcovy dílny, ale Alois Albrecht nedohlédl dál než k první křižovatce. Chlapci vtiskl do dlaně krejcar, na který Filip Záhora bezpochyby čekal, a sám se vydal k místu, kde tušil přítomnost strážmistra Tučka. Již z dálky si Alois Albrecht všiml Tučkova znepokojeného pohledu a lehce zježeného kníru.

„Tak co tu je?“

Alois Albrecht v duchu tipoval, že se bude jednat o nešťastnou náhodu, někoho, kdo se vracel opilý z hospody a přepadl přes zábradlí, nebo o domácí násilí, které vyústilo v zabití, ale to, co uviděl, nečekal. Musel se opřít o svoji hůl, již používal výhradně jako módní doplněk. Z ničeho nic se ocitl u Verony v době před čtyřiceti lety, kde viděl spoustu takových mrtvol. Na zemi ležel mladík, celkem pohledný a upravený, oči měl zavřené a tvář klidnou. To ovšem velmi nepatřičně kontrastovalo s krví, která mu prosakovala šaty a rozlévala se v kaluži pod ním.

Pobledlý strážmistr Tuček postával důležitě nad mladíkovou mrtvolou a snažil se alespoň svým přísným pohledem, který, jak Alois Albrecht záhy zjistil, se mu moc nedařil, a svojí češtinou odehnat nezvané diváky. I přes jeho snahu však přihlížejících přibývalo. Situaci dost podcenil nejen strážmistr Tuček, ale také sám vrchní komisař, kterého vůbec nenapadlo povolat do Škrétovy ulice více personálu. Na svou obranu však v duchu dodával, že v okamžiku, kdy na něj kluk vychrlil informace o mrtvole, si představoval spíš zhmožděného opilce než krví zalitého mladíka. Teď své chyby litoval. Bude se muset označit místo činu, bude třeba ohledat mrtvolu a bůhví, zda Tučka napadlo poslat pro doktora. Alois Albrecht se lehce dotkl krempy svého klobouku. Tučkovi se očividně ulevilo.

„Bude potřeba přivolat doktora a ještě více strážníků. Je třeba zajistit místo činu a taky sehnat někoho, kdo ohlídá, aby se zde lidé tolik nesrocovali,“ hlas Aloise Albrechta byl pevný a rozhodný. Tuček zasalutoval a vydal se opět najít nějakého kluka, který by si chtěl vydělat pár drobných. Nemusel hledat dlouho. V zástupu lidí postávajících tak blízko, jak to jen šlo, se tísnilo několik uličníků vyvalujících oči a těšících se, až svůj zážitek přidají k lepšímu před partou kamarádů. Povinná školní docházka je ani jejich rodiče evidentně příliš netrápila. Toho nejčistšího z nich poslal strážmistr Tuček sehnat doktora Vopěnku, který bydlel nedaleko v Havlíčkově ulici.

„Vědí, o koho se jedná?“ pronesl vrchní vinohradský komisař k Tučkovi česky a cítil, jak jeho neobratný projev vzbudil úsměv na tváři několika kolem stojících žen – hokynářek, domovnic a služek – a s překvapením zjistil, že mu to vůbec nevadí.

„Měl u sebe knihu s ex libris na jméno Klement Popelka. Vypadla mu na zem.“

„To ještě nemusí nic znamenat,“ prohlásil Alois Albrecht, „kniha mohla být půjčená, bude třeba totožnost potvrdit. Studentskou knížku u sebe neměl?“

Strážmistr Tuček jen smutně zavrtěl hlavou.

„Nic takového.“

„Čech?“

Přes nelibost, kterou vrchní vinohradský komisař choval ke strážmistru Tučkovi, musel uznat, že jeho dedukční schopnosti jsou celkem dobré, přestože obsahují několik drobných trhlin.

„Příjmení?“

„Nyní je snad ještě brzy na takové závěry.“