Copyright © 2025 by Bill Gates

Translation © Lucia Richterová, 2025

Slovak edition © 2025 by Nakladatelství PRÁH s.r.o.

Jacket font: Modern Typewriter by Lukas Krakora, typewriterfonts.net

All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form.

Originally published in the English language under the title Source Code: My Beginnings.

This edition published by arrangement with Alfred A. Knopf, an imprint of The Knopf Doubleday Group, a division of Penguin Random House LLC.

ISBN 978-80-7696-069-5

Venované pamiatke mojich rodičov

Billa Gatesa a Mary Maxwell Gatesovej

A mojim sestrám

Kristi a Libby

Cenou je potešenie z objavovania.

– Richard P. Feynman

Úvod

Keď som mal asi trinásť rokov, začal som tráviť čas so skupinkou chlapcov, ktorí spolu pravidelne podnikali dlhé túry do hôr v okolí Seattlu. Spoznali sme sa v chlapčenskom skautskom oddiele. So svojím oddielom sme často chodili na túry a veľa sme táborili, no pomerne skoro vznikla vlastná odpadlícka skupinka, ktorá podnikala svoje expedície. Chceli sme zažívať viac slobody a vyššiu mieru nebezpečenstva, než nám ponúkali skauti.

Obvykle sme boli piati: Mike, Rocky, Reilly, Danny a ja. Mike bol náš vodca. Bol od nás o niekoľko rokov starší a mal omnoho viac skúseností s pobytom v prírode. V priebehu troch rokov sme spoločne prešli stovky kilometrov. Prešli sme Olympijský národný les aj Divočinu Glacier severne od Seattlu a podnikali sme aj túry pozdĺž pobrežia. Často sme sa vytratili na sedem a viac dní, a cez prastaré lesy a skalnaté pláže, kde sme sa náhlivo pokúšali odhadnúť čas prílivu a odlivu, nás viedli iba topografické mapy. Navštevovali sme rôzne školy a počas zimných prázdnin sme sa vyparili na celý týždeň, ktorý sme strávili turistikou a táborením v snehu a daždi. To nutne znamenalo týždeň v premočených vlnených spodkoch z armádnych prebytkov a rozmočených palcov na nohách. Nevenovali sme sa však horolezectvu. Laná, popruhy či strmé skalné steny nás vôbec neoslovovali. Podnikali sme iba dlhé a náročné túry. Ak opomenieme fakt, že sme boli kdesi hlboko v horách, pomoc bola vzdialená niekoľko hodín a mobilné telefóny ešte neexistovali ani len v myšlienkach, v podstate nám nehrozilo žiadne nebezpečenstvo.

Postupom času sme vytvorili súdržný tím, v ktorom sme si navzájom dôverovali. Keď sa deň po dlhej túre chýlil ku koncu, vybrali sme si miesto na táborenie a bez zbytočných rečí sa každý z nás pustil do práce, ktorú mal na starosti. Mike a Rocky upevňovali nepremokavú celtu; tá nám v noci mala poskytnúť prístrešok. Danny prehŕňal lesný podrast a hľadal suché drevo a ja s Reillym sme pomocou vetvičiek zakladali oheň na noc.

Potom sme sa najedli. Vždy sme si nosili lacné jedlo, ktoré nám príliš nezaťažilo batohy, no zároveň bolo dostatočne výdatné, aby nás poháňalo počas celej túry. Nič iné by nechutilo lepšie. Na večeru sme si nakrájali mäso z konzervy, zmiešali ho s instantnými cestovinami alebo s balíčkom hovädzieho v prášku. Ráno sme si dali buď instantné kakao, alebo sme vo vode rozmiešali prášok, z ktorého, aspoň podľa návodu na obale, mala vzniknúť omeleta. Mojím obľúbeným raňajkovým jedlom však boli údené párky konkrétnej značky, ktoré vraj boli „z čistého mäsa“. Dnes už na ne nenatrafíte. Väčšinu jedla sme pripravovali na jedinej panvici a jedli sme z veľkých plechoviek od kávy, ktoré sme si nosili v batohoch. Plechovky nám slúžili ako vedrá na vodu, ako rajnice alebo ako misky na ovsenú kašu. Už si nepamätám, kto z nás vynašiel horúci malinový nápoj. Netvrdím, že išlo o nejakú úžasnú kulinársku inováciu: stačilo vmiešať ochutený želatínový prášok do vriacej vody a nápoj bol hotový. Podával sa ako dezert alebo ako ranná sladká bomba pred celodennou túrou.

Boli sme ďaleko od rodičov a mimo kontroly dospelých, sami sme sa rozhodovali, kam sa vyberieme, čo budeme jesť, kedy pôjdeme spať a sami sme zvažovali, aké riziko podstúpime. V škole ani jeden z nás nepatril medzi populárne deti. Jediný Danny sa venoval organizovanému športu – hral basketbal –, no čoskoro odišiel z družstva, aby mal viac času na spoločné výpravy do hôr. Hoci v našej časti krajiny turistika naberala na popularite, nenašlo sa veľa tínedžerov, ktorí by sa vyše týždňa dobrovoľne a sami trmácali po lesoch.

V 70. rokoch sa k rodičovstvu pristupovalo oveľa voľnejšie ako v súčasnosti. Vo všeobecnosti deti mali väčšiu slobodu. Na prahu mojich tínedžerských rokov si rodičia uvedomili, že sa od svojich vrstovníkov líšim, a zmierili sa s tým, že počas dospievania potrebujem veľkú mieru nezávislosti. Vôbec to pre nich nebolo jednoduché – najmä pre moju mamu –, no zohralo to rozhodujúcu úlohu v tom, kým som sa stal.

Z dnešného pohľadu viem, že na spoločných výpravách sme všetci hľadali niečo viac než iba pocit súdržnosti a úspechu. Boli sme vo veku, v ktorom deti skúšajú svoje hranice, experimentujú s identitou a niekedy cítia túžbu po hlbších, dokonca až transcendentálnych zážitkoch. Začínal som pociťovať jasnú túžbu rozlúsknuť, akou cestou sa vyberiem. Nebol som si istý, kam ma zavedie, no muselo to byť niečo zaujímavé a významné.

V tom čase som však trávil veľa času aj s ďalšou skupinkou chlapcov. Kent, Paul a Ric boli moji spolužiaci zo školy Lakeside, ktorá umožňovala svojim študentom pripojiť sa na veľký ústredný počítač prostredníctvom telefonickej linky. V tých časoch bolo skutočne nezvyčajné, aby tínedžeri mali prístup k akémukoľvek počítaču. My štyria sme v tom našli obrovskú záľubu a všetok voľný čas sme venovali písaniu jednoduchých programov a skúmaniu, čo všetko sa s takou elektrickou mašinou dá robiť.

Na prvý pohľad sa zdal rozdiel medzi turistikou a programovaním závratný. Obe činnosti však predstavovali dobrodružstvo. S obomi skupinami priateľov som objavoval nové svety a putoval som na miesta, ktoré boli nedostupné dokonca aj väčšine dospelých. Programovanie mi vyhovovalo rovnako ako turistika, pretože som si mohol definovať vlastné meradlo úspechu a pripadalo mi bez obmedzení – neurčovalo ho to, ako rýchlo dokážem bežať alebo do akej diaľky dohodím. Logika, sústredenie a výdrž potrebná na písanie dlhých a zložitých programov mi boli prirodzené. Na rozdiel od turistiky som bol vodcom v skupine priateľov programátorov.

Koncom druhého ročníka na veľkom gymnáziu v Lakeside, v júni 1971, mi zavolal Mike a oboznámil ma s najnovším plánom: vyberieme na osemdesiatkilometrovú túru do Olympijských vrchov. Vybraná trasa bola známa pod názvom Press Expedition Trail. Pomenovali ju po skupinke turistov sponzorovanej istými novinami, ktorá preskúmala túto oblasť v roku 1890. Skutočne mal Mike na mysli práve trasu, na ktorej títo dobrodruhovia takmer zahynuli od hladu a oblečenie im hnilo na tele? Áno, odvetil Mike, ale to bolo už dávno.

Aj v 70. rokoch však išlo o veľmi náročnú túru. V ten rok napadlo veľmi veľa snehu, takže to bola obzvlášť znepokojujúca predstava. No keďže ostatní, čiže Rocky, Reilly aj Danny, boli všetci do jedného za, nemohol som sa z tohto podniku nijako vykrútiť. Navyše, mal s nami ísť aj nejaký mladší skaut, chlapec menom Chip. Jednoducho som musel ísť.

Plánom bolo prejsť horským priesmykom Low Divide, zostúpiť k rieke Quinault, a potom sa po rovnakej trase vrátiť späť. Každú noc sme mali stráviť v zrubových útulniach pozdĺž chodníka. Celá túra mala trvať šesť až osem dní. Prvý deň bol nenáročný a noc sme prečkali na prekrásnej lúke pokrytej snehom. Počas nasledujúcich dvoch dní, keď sme sa šplhali k priesmyku, sa sneh prehlboval. Keď sme dorazili k miestu, na ktorom sme mali prenocovať, našli sme útulňu úplne pochovanú pod snehom. Na chvíľu ma zaplavilo radostné vzrušenie. Pomyslel som si: Určite sa vydáme na cestu späť k tomu útulnejšiemu prístrešku, ktorý sme predtým míňali. Rozložíme si ohník, ohrejeme sa a dobre sa najeme.

Mike vyhlásil, že budeme hlasovať: buď sa vrátime späť, alebo pôjdeme ďalej až ku konečnému cieľu. Obe možnosti zahŕňali niekoľkohodinový pochod. „Na úpätí sme prešli okolo útulne, je to niečo vyše päťsto metrov pod nami. Môžeme sa tam vrátiť a prenocovať, alebo budeme pokračovať k rieke Quinault,“ povedal Mike. Nemusel nahlas vysloviť, že návrat by znamenal predčasné ukončenie našej výpravy k rieke.

„Dan, čo si o tom myslíš?“ spýtal sa Mike. Danny bol neoficiálne druhým veliteľom našej skupinky. Bol z nás najvyšší, veľmi zdatný tramp s dlhými nohami, ktorého nebolo možné ukonať. Navyše, v skautskom oddiele plnil funkciu staršieho veliteľa hliadky. Všetko, čo povedal, ovplyvňovalo Mikeove konečné rozhodnutia.

„Mali by sme pokračovať ďalej, už sme skoro tam,“ odvetil Danny. Ako sa ruky postupne dvíhali, bolo jasné, že som v menšine.

Po niekoľkých minútach pochodu som sa položartom ozval: „Danny, nie som s tebou spokojný. Mohol si to celé ukončiť.“

Z tejto túry si pamätám najmä to, ako mi v ten deň bolo zima a cítil som sa mizerne. Do pamäti sa mi však vrylo aj čosi iné: utiahol som sa do vlastných myšlienok. Predstavoval som si počítačový kód.

Približne v tom čase si moja škola od niekoho požičala počítač, model PDP-8, ktorý vyrábala spoločnosť Digital Equipment Corp., skrátene DEC. Písal sa rok 1971, a hoci som sa už stihol ponoriť pomerne hlboko do vznikajúceho sveta počítačov, dovtedy som ešte nevidel nič podobné. Doposiaľ sme s priateľmi pracovali s obrovskými ústrednými počítačmi, ktoré sme si súbežne delili s inými ľuďmi. Obyčajne sme sa k nim pripájali cez telefonickú linku, pretože boli zamknuté v samostatnej miestnosti. Lenže PDP-8 bol navrhnutý tak, aby ho priamo používala jedna osoba, a navyše bol dostatočne malý na to, aby mohol byť položený na stole pred vami. Hoci vážil asi tridsaťpäť kilogramov a stál osemtisícpäťsto dolárov, v tej dobe mal tento model asi najbližšie k osobným počítačom, ktoré sa mali objaviť o desať rokov neskôr. Dal som si výzvu a rozhodol som sa, že pre nový počítač skúsim navrhnúť svoju verziu programovacieho jazyka BASIC.

Pred našou túrou som pracoval na časti programu, ktorý mal počítaču prikázať, v akom poradí má vykonávať matematické operácie, ak sa zadá rovnica typu 3(2 + 5) × 8 – 3, alebo ak by sme chceli vytvoriť hru, ktorá si vyžaduje zložité matematické výpočty. V programovaní sa takáto funkcia nazýva vyhodnocovač výrazov. Zatiaľ čo som sa namáhavo vliekol s pohľadom upretým na zem predo sebou, v mysli som pracoval na svojom vyhodnocovači a lámal som si hlavu nad jednotlivými krokmi potrebnými na vykonávanie operácií. Kľúčom k úspechu bola stručnosť. Vtedajšie počítače mali veľmi malú pamäť, takže programy museli byť stručné. To znamená, že nevyhnutne obsahovali čo najmenšie množstvo kódu, aby program zbytočne nezaberal pamäť. Operačná pamäť, ktorú počítač používa na dočasné uchovávanie dát, s ktorými pracuje, mala pri modeli PDP-8 kapacitu iba šesť kilobajtov. Predstavoval som si kód a pokúšal som sa pomyselne vysledovať, ako by počítač vykonával moje príkazy. Rytmus mojej chôdze mi pomáhal premýšľať, podobne ako môj návyk hojdať sa na mieste. Po zvyšok toho dňa moja myseľ ostala úplne ponorená do kódovacieho hlavolamu. Keď sme zostúpili na dno údolia, sneh ustúpil a objavil sa mierne zvažujúci sa chodníček, ktorý viedol cez starý les so smrekmi a s jedľami. Došli sme až k rieke, rozložili sme tábor, najedli sme sa a konečne sme išli spať.

V nasledujúce skoré ráno sme sa už v silnom vetre a mrznúcom daždi, ktorý nám zboku bičoval tváre, štverali späť k priesmyku Low Divide. Urobili sme si prestávku pod stromom, podelili sa o pár krekrov a opäť sa vydali na cestu k ďalšej útulni. Hoci v predošlý deň bola prázdna, teraz sa vnútri tiesnili turisti, ktorí chceli prečkať búrku. Nenašlo sa pre nás miesto, preto sme pokračovali ďalej. Postupovali sme pomaly. Ešte pred tým, ako sme prekračovali potôčik, sa Chip potkol a poranil si koleno. Mike mu vyčistil ranu a nalepil na ňu náplasťové stehy. Teraz sme postupovali len tak rýchlo, ako nám dovolilo Chipovo krívanie. Po celý čas som potichu rozoberal svoj kód. Za celý deň, počas ktorého sme prešli tridsať kilometrov, som sotva prehovoril. Nakoniec sme dorazili k prístrešku, v ktorom pre nás bolo miesto, a zložili sme sa tam.

Písanie počítačového programu vystihuje známy citát: „Napísal by som kratší list, no neostal mi čas.“ Je ľahšie napísať program pomocou nedbalého a rozvláčneho kódu, ktorý zaberá celé strany, než vytvoriť rovnaký program na dĺžku jedinej strany. Nedbalá verzia funguje pomalšie a zaberá viac pamäte. Naša výprava mi poskytla dostatok času na tvorbu stručnej verzie. Počas nekonečného záverečného dňa som ho ešte viac zjednodušil – ako keď sa z konca palice odrezávajú malé kúsky, aby sa vystrúhal hrot. Môj výtvor vyzeral efektívne a potešujúco jednoducho. Bol to jednoznačne najlepší kód, aký som kedy napísal. Keď sme sa v nasledujúce popoludnie vracali, dážď konečne vystriedala modrá obloha a hrejivé slnečné lúče. Premkol ma pocit naplnenia, ktorý ma zakaždým zaplavil až po túre, keď som už mal všetku námahu za sebou.

Keď sa na jeseň opäť začala škola, ten, kto nám požičal PDP-8, si ho už vzal naspäť. Nikdy som svoj projekt v jazyku BASIC nedokončil. Lenže kód, ktorý som napísal počas tej pamätnej túry – môj vyhodnocovač výrazov –, a jeho elegancia vo mne už natrvalo ostali.

O tri a pol roka neskôr som študoval v druhom ročníku na vysokej škole a vôbec som si nebol istý svojou životnou cestou. Paul, jeden z mojich priateľov z Lakesidu, vtrhol do mojej izby na internáte s novinkou o prelomovom počítači. Vedel som, že by sme preň dokázali napísať verziu jazyka BASIC – už sme mali náskok. Najskôr som si spomenul na ten mizerný deň v Low Divide a v pamäti som si vybavil kód vyhodnocovača, ktorý som vytvoril. Napísal som ho do počítača a tak som zasadil semienko, z ktorého neskôr vyrástla jedna z najväčších svetových spoločností i začiatok nového priemyselného odvetvia.

PRVÁ KAPITOLA /
Trojka

Po istom čase vznikne obrovská spoločnosť. Pribudnú aj softvérové programy dlhé niekoľko miliónov riadkov, ktoré budú bežať v útrobách miliárd počítačov po celom svete. Príde hojnosť a konkurenti a neustále starosti, ako sa udržať na čele technologickej revolúcie.

Lenže tomu všetkému predchádzal balíček kariet a jednoduchý cieľ: poraziť starú mamu.

V mojej rodine neexistovala rýchlejšia cesta k získaniu všeobecnej priazne, ako vynikať v spoločenských hrách, najmä v kartách. Ak ste vedeli dobre hrať žolíka, bridž či kanastu, zaslúžili ste si úctu. Vďaka tomu sa moja stará mama z matkinej strany, Adelle Thompsonová, stala rodinnou legendou. V detstve som často počul vetu: „Gami je v kartách najlepšia.“

Gami vyrástla na washingtonskom vidieku v železničiarskom mestečku Enumclaw. Nachádza sa iba štyridsať kilometrov od Seattlu, no v roku 1902, keď sa Gami narodila, to bol úplne iný svet. Jej ocko pracoval ako telegrafista na železničnej stanici a jej mama Ida Thompsonová – volali sme ju Lala – si privyrábala pečením koláčov a predajom vojnových dlhopisov v miestnom drevárskom závode. Okrem toho Lala často hrávala bridž. Jej spoluhráčmi i súpermi boli ľudia z mesta, manželky bankárov aj majiteľ továrne. Hoci mali viac peňazí či vyššie spoločenské postavenie, Lala zotrela tieto rozdiely tým, že ich hladko porážala v kartách. Jej nadanie zdedila aj Gami a do istej miery aj jej jediné dieťa, moja mama.

Do rodinnej tradície ma začali zasväcovať už v útlom detstve. Keď som ešte nosil plienky, Lala ma začala volať Trey, čiže trojka, čo v kartárskej hantírke znamená číslo tri. Išlo o žartovnú pripomienku skutočnosti, že som bol tretím žijúcim Billom Gatesom v rodine, hneď po ockovi a starom otcovi. (V skutočnosti som číslo štyri, no ocko si zvolil označenie „junior“ a mňa začali volať Bill Gates Tretí.) Gami ma ako päťročného priviedla ku kvartetu. V nasledujúcich rokoch sme odohrali tisícky partičiek. Hrali sme pre radosť, hrali sme, aby sme sa mohli navzájom podpichovať, alebo aby sme si skrátili čas. Stará mama však hrala aj preto, aby jednoducho vyhrala – a zakaždým sa jej to podarilo.

Vtedy ma jej majstrovstvo fascinovalo. Ako to, že jej to ide tak dobre? Možno sa taká narodila? Bola pobožná – žeby jej tento dar zoslali nebesá? Dlho som nedokázal nájsť odpoveď. Vedel som len to, že kedykoľvek sme spolu hrali, zakaždým vyhrala. Bez ohľadu na druh hry alebo na to, ako veľmi som sa snažil.

Keď sa začiatkom 20. storočia po Západnom pobreží rýchlo šíril duchovný prúd Kresťanská veda, členovia rodín mojej mamy i otca sa stali oddanými stúpencami. Podľa mňa matkini rodičia čerpali z Kresťanskej vedy silu, pretože si osvojili presvedčenie, že človek má v skutočnosti duchovnú a nie materiálnu podstatu. Boli striktnými stúpencami. Keďže nasledovníci tohto prúdu neriešia skutočný vek človeka, Gami nikdy neoslavovala narodeniny, nikdy neprezradila svoj vek a dokonca ani rok svojho narodenia. Napriek svojmu presvedčeniu však nikdy nevnucovala svoje názory ostatným ľuďom. Moja mama ani naša rodina túto vieru nevyznávali a Gami nás nikdy nepresviedčala o opaku.

Pravdepodobne aj vďaka svojej viere dodržiavala veľmi pevné zásady. Už v detstve som pochopil, že Gami sa riadi podľa prísneho osobného kódexu, ktorého súčasťou bola čestnosť, spravodlivosť a morálna zásadovosť. Dobre žiť znamenalo žiť jednoducho, venovať druhým ľuďom svoj čas i peniaze a najmä používať mozog a všeobecne sa zapájať do okolitého sveta. Nikdy nestrácala nervy, neklebetila a nikoho nekritizovala. Nedokázala byť zlomyseľná. Často bola tou najbystrejšou osobou v miestnosti, ale zakaždým sa snažila, aby vynikli ostatní. V podstate bola plachá, no mala vnútornú istou, ktorá sa navonok prejavovala ako neohrozený pokoj.

Dva mesiace pred mojimi piatymi narodeninami umrel môj starý otec J. W. Maxwell Jr. na rakovinu. Mal iba päťdesiatdeväť rokov. Pridŕžal sa svojho náboženského presvedčenia a odmietol modernú liečbu. Jeho posledné roky boli plné bolesti a Gami, ktorá sa o neho starala, trpela spolu s ním. Neskôr som sa dozvedel o presvedčení starého otca, že jeho ochorenie spôsobilo čosi, čoho sa dopustila Gami, akýsi neznámy hriech v očiach Boha, ktorý zato naňho zoslal trest. Napriek tomu Gami stoicky stála po jeho boku a bola mu oporou až do úplného konca. Jednou z mojich najjasnejších spomienok z detstva je to, že ma rodičia nevzali na jeho pohreb. Sotva som si uvedomoval, čo sa deje, vnímal som len to, že mama, ocko a staršia sestra sa s ním išli rozlúčiť a ja som ostal doma s opatrovateľkou. O rok neskôr umrela moja prastará mama Lala počas návštevy u Gami.

Od toho momentu Gami upriamovala všetku svoju lásku a pozornosť na mňa a moju staršiu sestru Kristi a neskôr aj na našu mladšiu sestru Libby. Svojou neustálou prítomnosťou v našich mladých životoch hlboko ovplyvnila to, kým sme sa neskôr stali. Čítala mi skôr, než som udržal knihu v rukách, a tiež mnoho rokov potom. Čítala mi detské klasiky ako Vietor vo vŕbach, Dobrodružstvá Toma Sawyera a Šarlotina pavučinka. Po smrti starého otca ma Gami začala učiť čítať, pomáhala mi vyslovovať slová v knihách Deväť psíkov kamarátov, Aký krásny deň a mnohých ďalších, ktoré sme mali doma. Keď sme všetky prelúskali, zaviezla ma do knižnice, kde sme si nabrali kopu ďalších kníh. Vnímal som, že Gami veľa číta a o všetkom vie aspoň niečo.

Moji starí rodičia si postavili dom v luxusnej štvrti Windermere, do ktorého sa zmestili všetky vnúčence a v ktorom sa konali rodinné stretnutia. Gami tam ostala bývať aj po smrti starého otca. S Kristi sme niekedy cez víkend u nej prespávali a striedali sme sa, kto z nás bude spať v Gaminej spálni. Ten druhý vždy strávil noc vo vedľajšej izbe, v ktorej úplne všetko od stien až po závesy malo bledomodrú farbu. Svetlo pouličných lámp aj prechádzajúcich áut vrhalo na steny modrej izby strašidelné tiene. V noci som sa v nej bál, a keď na mňa prišiel rad a mohol som spať u Gami, zakaždým mi odľahlo.

Naše víkendové návštevy boli výnimočné. Hoci jej dom bol vzdialený od toho nášho iba pár kilometrov, vždy som sa tam cítil ako na prázdninách. Mala bazén a minigolfové ihrisko na bočnom dvore, ktoré postavil starý otec. Dokonca nám dovolila za odmenu pozerať televízor, čo u nás doma podliehalo prísnej kontrole. S Gami sa dalo robiť všetko. Vďaka nej sa z nás so sestrami stali náruživí hráči, ktorí dokázali urobiť úplne zo všetkého – napríklad z hier Monopoly, Riskuj alebo Postreh – súťažnú športovú disciplínu. Kupovali sme si dve rovnaké sady skladačiek, aby sme sa pretekali, kto ich poskladá prvý. Dobre sme však vedeli, čo má Gami najradšej. Po večeri väčšinou rozdala karty a chystala sa nám poriadne vyprášiť kožuch.

Mal som asi osem rokov, keď mi po prvýkrát svitlo, ako to Gami dokáže. Ten deň sa mi jasne vynára z pamäte: sedím za jedálenským stolom oproti starej mame. Kristi sedí vedľa mňa. V miestnosti je obrovské drevené rádio, ktoré už vtedy bolo relikviou z minulosti. Pri druhej stene stojí masívna vitrína, do ktorej stará mama odkladala slávnostný riad, na ktorom sa každú nedeľu podávala večera.

V izbe panuje hrobové ticho, teda až na plieskanie kariet o stôl a ich horúčkovité presúvanie a usporadúvanie do kôpok. Hráme rýchlu verziu pasiansu pre viacero hráčov. Hráč, ktorý v ňom pravidelne vyhráva, si dokáže zapamätať, aké karty má na ruke, aké karty sú odkryté v jednotlivých kôpkach všetkých ostatných hráčov a čo je v spoločných kôpkach na stole. Potrebuje na to výbornú pracovnú pamäť a schopnosť rozpoznávať vzorce, aby okamžite rozoznal, ako karta, ktorá sa objaví na stole, zapadá do schémy, ktorú máte na ruke. O tom však zatiaľ nemám ani potuchy. Viem iba to, že Gami si zakaždým dokáže nakloniť šťastenu na svoju stranu.

Zízam na svoje karty a úporne sa snažím prísť na vhodné kombinácie. Zrazu sa Gami ozve: „Zahraj šesť kariet.“ A potom: „Zahraj deväť kariet.“ Učí sestru aj mňa, a zároveň hrá aj karty na svojej ruke. Nevidí nám do kariet, no presne vie, aké sú. Nie je to žiadne kúzlo. Ako to je možné? Pre každého dobrého kartára to je základná zručnosť. Čím pozornejšie sledujete ruku svojho súpera, tým sa zvyšuje vaša šanca na víťazstvo. V tomto veku to však pre mňa predstavovalo úžasný objav. Po prvýkrát som si uvedomil, že za závojom tajomstva a šťastia v kartách existujú veci, ktoré sa môžem naučiť, aby som zvýšil svoje šance na výhru. Uvedomím si, že Gami nemá iba šťastie alebo talent. Vytrénovala svoj mozog. Povedal som si, že to dokážem aj ja.

Odvtedy som si ku každej hre sadal s vedomím, že každá rozohraná partia mi ponúka možnosť niečo sa naučiť – ak ju využijem. Vedela to aj Gami. Ani trošku mi to však neuľahčila. Mohla si so mnou sadnúť a vysvetliť mi, čo robiť, čoho sa vyvarovať, alebo ma oboznámiť so stratégiou a taktikou rôznych hier. To však nebol jej štýl. Gami nebola žiadna teoretička, skôr uplatňovala praktický prístup. Preto sme neustále hrali a hrali.

Hrali sme žolíka, pasians pre viacero hráčov, srdcia a moju obľúbenú sedmu. Hrávali sme aj Gaminu najobľúbenejšiu hru, zložitý typ žolíka, ktorú nazývala divoký žolík. Občas sme hrávali aj bridž. Prelúskali sme celý zväzok Hoylovej klasiky o pravidlách kartových hier, od prvej strany po poslednú a venovali sa rozšíreným aj menej známym hrám – dokonca sme hrali aj pinochle.

Popritom som po celý čas starú mamu pozorne sledoval. V rámci informatiky existuje jav nazývaný stavový automat. Ide o časť programu, ktorá prijíma vstupné údaje a na základe stavu súboru podmienok vykoná optimálnu akciu. Stará mama mala jemne vyladený stavový automat pre karty. Jej myšlienkový algoritmus metodicky spracovával pravdepodobnosti, rozhodovacie stromy* a teóriu hry. Vtedy som tieto pojmy ešte nedokázal formulovať, no intuitívne som im pomaly začínal rozumieť. Všimol som si, že dokonca aj v jedinečných okamihoch hry – ktoré nastali kombináciou možných ťahov a pravdepodobností, s ktorou sa predtým zrejme nikdy nestretla – obvykle urobila ideálny ťah. Ak v niektorom bode prišla o dobrú kartu, neskôr som počas hry zbadal, že ju obetovala zámerne, aby si pripravila pôdu pre víťazstvo.

Neustále sme hrali a ja som neustále prehrával. No zároveň som všetko sledoval a zlepšoval som sa. A Gami ma po celý čas nenápadne povzbudzovala. „Premýšľaj s rozumom, Trey. Len premýšľaj s rozumom,“ opakovala, keď som uvažoval nad ďalším ťahom. V jej slovách sa ukrývala myšlienka, že ak budem premýšľať a neprestanem sa sústrediť, prídem na to, ktorú kartu treba zahrať. A môžem vyhrať.

Jedného dňa sa to konečne stalo.

Nezazneli však žiadne fanfáry, neprišla žiadna odmena ani uznanlivé potľapkanie. Dokonca si ani nepamätám, akú hru sme hrali v deň, keď som po prvýkrát vyhral viac partičiek ako Gami. Dobre viem, že stará mama mala radosť. Som si úplne istý, že sa usmiala a uznala, že sa rozvíjam.

Napokon – trvalo mi to asi päť rokov – som už pravidelne vyhrával. Vtedy už bol zo mňa tínedžer, takže súťaživosť mi bola prirodzená. Bavila ma duševná námaha aj hlboké uspokojenie, ktoré príde, keď človek zvládne novú zručnosť. Karty ma naučili, že bez ohľadu na to, ako zložito či dokonca záhadne niečo vyzerá, často sa na to dá prísť. Svetu možno porozumieť.

Narodil som sa 28. októbra v roku 1955 ako druhé z troch detí. Kristi, ktorá sa narodila o rok skôr, bola odo mňa staršia o dvadsaťjeden mesiacov. Sestra Libby prišla na svet až o takmer desať rokov neskôr. V útlom detstve ma prezývali „šťastný chlapec“ pre široký úsmev, ktorý mi neustále hral na perách. Niežeby som nikdy neplakal, no radosť, ktorú som očividne prežíval, akoby prevážila nad všetkými ostatnými emóciami. Moja ďalšia nápadná črta by sa dala opísať ako nadbytok energie. Neustále som sa hojdal – najskôr na hojdacom koníkovi a vydržal som tak celé hodiny. Tento zvyk som si zachoval, aj keď som trochu podrástol. Už som nemal hojdacieho koníka, no hojdal som sa, keď som sedel, stál, a jednoducho zakaždým, keď som nad niečím hlboko premýšľal. Hojdanie pôsobilo na môj mozog ako metronóm a tak je to dodnes.

Moji rodičia už od začiatku vedeli, že rytmus a tempo mojej mysle sa odlišuje od iných detí. Napríklad Kristi robila to, čo jej povedali, výborne vychádzala s inými deťmi a od začiatku dostávala výborné známky. Nič z toho pre mňa neplatilo. Moja mama si o mňa robila starosti a dopredu upozornila učiteľky v škôlke Acorn Academy, čo majú očakávať. Na konci prvého roku riaditeľ tohto predškolského zariadenia napísal: „Jeho matka nás naňho upozornila, pretože zrejme videla, ako závratne sa líši od svojej sestry. V jej úsudku sme s ňou skutočne zajedno, pretože chlapec sa zjavne rozhodol zapôsobiť na nás svojím absolútnym nezáujmom o akékoľvek dianie v škôlke. Nevedel alebo sa neobťažoval naučiť sa, ako sa používa príbor, ako si sám obliecť kabát, pričom ho to vôbec nevyvádzalo z miery.“ (Je vtipné, že Kristine prvé spomienky na mňa sú plné hnevu, pretože to bola práve ona, kto ma zakaždým musel napchať do kabátika a potom ma nútila ležať na dlážke, aby som sa nevrtel a ona ma mohla pozapínať.)

Na začiatku môjho druhého roka v Acorn Academy som po prázdninách prišiel ako „nečakane agresívne a vzdorovité dieťa“; štvorročný chlapec, ktorý si s obľubou nahlas pospevoval a mysľou bol úplne inde. Klbčil som sa s ostatnými deťmi a podľa správy riaditeľa som bol „po väčšinu času frustrovaný a nešťastný“. Našťastie, mojich učiteľov tešili moje plány do budúcnosti: „Cítime, že nás úplne prijal, pretože očakáva, že budeme pasažieri v jeho plánovanom lete na Mesiac,“ stálo v ich správe. (Predbehol som Kennedyho o niekoľko rokov.)

Vyučujúci aj rodičia u mňa už v útlom veku spozorovali náznaky toho, čo ešte len malo prísť. S rovnakým zanietením, ktoré ma nútilo vyriešiť záhadu Gaminých kartárskych schopností, som sa venoval všetkému, čo ma zaujalo – a čo ma nezaujalo, to mi nestálo ani za pozornosť. Medzi veci, ktoré ma zaujímali, patrilo čítanie, matematika a ponáranie sa do vlastných myšlienok. Naopak, vôbec ma nezaujímali každodenné rutinné činnosti v škole či doma, písanie rukou, výtvarná výchova ani šport. K tomu prirátajme takmer všetko, čo mi mama kázala robiť. Boj mojich rodičov s ich hyperaktívnym, bystrým, často vzdorovitým a divokým synom pohlcoval obrovskú časť energie a zanechal nezmazateľnú stopu na našej rodine. V zrelšom veku si však hlbšie uvedomujem, akú kľúčovú úlohu zohrali počas formovania mojej nekonvenčnej cesty k dospelosti.

Môj otec bol známy ako láskavý obor. Meral rovné dva metre a vyžarovala z neho pokojná zdvorilosť, ktorú by ste možno nečakali od človeka, ktorý obvykle býval najväčším chlapíkom v miestnosti. S ľuďmi zaobchádzal priamo a rozhodne. Jeho správanie ho úplne vystihovalo a hodilo sa k jeho povolaniu právnika, ktorý radil firmám a správnym radám (a neskôr bol prvým predsedom našej dobročinnej nadácie). Hoci bol zdvorilý, nehanbil sa požiadať o to, čo chcel. Napríklad na vysokej škole chcel tanečnú partnerku.

Na jeseň roku 1946 patril medzi veteránov, ktorí sa prihlásili do štedrého vládneho programu opätovného začlenenia vojakov do civilného života. Program poskytol miliónom ľudí vzdelanie, ktoré by si inak nemohli dovoliť. Podľa otcovej mienky jeho nevýhodou bola skutočnosť, že počet mužov na akademickej pôde Washingtonskej univerzity ďaleko presahoval počet žien. V dôsledku toho šanca na objavenie tanečnej partnerky bola veľmi nízka. V istom okamihu sa rozhodol požiadať o pomoc kamarátku. Volala sa Mary Maxwellová.

Vedel o nej, že pôsobí v sesterstve s názvom Kappa Kappa Gamma, preto sa na ňu obrátil so závažnou otázkou: Či náhodou nepozná dievča, ktoré by sa chcelo zoznámiť s vysokým chlapíkom, ktorý rád tancuje. Odvetila, že sa opýta. Čas plynul. Nikto sa nenašiel. Jedného dňa spoločne kráčali okolo budovy sesterstva a môj ocko sa jej opäť spýtal, či pozná niekoho vhodného.

„Niekto mi napadá,“ odvetila. „Ja.“

Moja mama merala stosedemdesiat centimetrov a ocko jej priamo oznámil, že nespĺňa jeho požiadavky. „Mary,“ odvetil, „si príliš nízka.“

Moja mama k nemu podišla, postavila sa na špičky, priložila si dlaň na temeno a odsekla: „To nie je pravda! Som vysoká.“

Otec vždy trval na tom, že svojou žiadosťou o dohodenie tanečnej partnerky ju vôbec nechcel prinútiť, aby s ním začala chodiť. Lenže presne to sa stalo. „Tak teda,“ vyjachtal, „poďme spolu na rande.“ Príbeh pokračoval ďalej a o dva roky neskôr sa vzali.

Veľmi rád som počúval túto historku, pretože dokonale vykresľuje povahu mojich rodičov. Ocko: rozvážny a neľútostne pragmatický, niekedy dokonca aj v oblasti srdcových záležitostí. Mama: spoločenská, ani ona sa však neostýchala žiadať o to, čo chcela. Bola to parádna historka, ktorá skvele odzrkadľovala celý ich spoločný príbeh. Bol to príbeh rozdielov, ktoré sa netýkali iba výšky, a ktoré sa premietli do toho, kým som sa stal.

Mama starostlivo zaznamenávala všetko o svojom živote, zakladala albumy s fotografiami z rodinných výletov a zo školských predstavení, do zošitov vlepovala výstrižky z novín aj telegramy. Nedávno som našiel niekoľko listov, ktoré si vymenila s otcom rok pred ich svadbou, ktorá sa konala na jar roku 1951. Šesť mesiacov pred svadbou ocko pracoval vo svojom rodnom meste ako advokát. Bolo to jeho prvé zamestnanie po získaní právnického titulu toho istého roku. Mama ešte študovala na univerzite v poslednom ročníku. V úvode svojho listu z októbra vyjadrila nádej, že na nasledujúcich stranách sa vyhne „emocionálnej nestabilite“, ktorú cítila v ich rozhovore z predošlého dňa. Viac to nerozvádzala, no zdá sa, že sa vyskytli isté predsvadobné obavy týkajúce sa spoločného súladu a toho, ako prekonať určité vzájomné rozdiely. Vyjadrila sa nasledujúco:

Mojím objektívnym záverom o našom vzťahu je to, že máme veľa spoločného a pekného. Obaja zdieľame rovnaké predstavy o svojom spoločenskom i rodinnom živote. Podľa mojej mienky obaja túžime po veľmi blízkom manželskom vzťahu. To znamená, že chceme, aby sme obaja boli ako jedno. Myslím si, že napriek odlišnému rodinnému zázemiu dokážeme nájsť pochopenie pre problémy, ktoré z toho vyplývajú, pretože ako samostatné bytosti sa na seba veľmi podobáme. Obaja radi uvažujeme nad rôznymi myšlienkami – radi neustále premýšľame a učíme sa... Obaja chceme to isté – všetok úspech na svete, ktorý sa dá dosiahnuť čestne a poctivo. Napriek tomu, že si vysoko ceníme úspech, ani jeden z nás ho nepovažuje za hodný toho, aby sme sa preň dopúšťali nespravodlivosti alebo ho dosiahli na úkor iných ľudí. Naše deti chceme viesť k rovnakým hodnotám. Možno ich k nim budeme viesť odlišnými „prostriedkami“, no nazdávam sa, že dokážeme vybudovať pevný front, v ktorom sa naše názory budú dopĺňať... Bill, ty vieš, že ak by si ma navždy skutočne miloval, urobím pre teba všetko na svete.

Ľúbim Ťa, Bill.

Mary

Z listu som vycítil tzv. „súkromné rokovania“, ktoré určite pokračovali aj počas môjho detstva a dospievania. Takmer vždy si udržiavali jednotný postoj a názorové rozdiely, ktoré väčšinou vyplývali z ich rozdielneho pôvodu a výchovy, riešili v súkromí.

Moja mama Mary Maxwellová vyrástla v prostredí rodinnej kultúry, ktorú vytvoril jej starý otec J. W. Maxwell, bankár, ktorý na mame lipol a bol vzorom neustáleho sebazdokonaľovania. Ako chlapec v Nebraske zanechal školu a svojou výrečnosťou získal prácu, v ktorej za plat, nocľah a stravu kopal pivnicu v dome miestneho bankára. Keď o dva mesiace J. W. odložil lopatu, majiteľ domu mu ponúkol miesto vo svojej banke. Vtedy mal pätnásť rokov. Po niekoľkých rokoch zasväcovania do bankárstva sa presťahoval do štátu Washington, aby si vybudoval nový život. V roku 1893 hospodárska kríza úplne zruinovala jeho začínajúcu banku a pobrežné mestečko, ktoré podľa jeho presvedčenia malo prekvitať, sa namiesto toho dostalo na mizinu. Napokon si našiel stabilné miesto federálneho bankového inšpektora. Táto práca ho na dlhé mesiace odvádzala preč od rodiny – cestoval na konskom chrbte, na konskom povoze alebo vo vlaku naprieč celým Západom a posudzoval stav malých bánk. Napokon sa mu podarilo založiť vlastnú banku. Do svojej smrti v roku 1951 vo veku osemdesiatsedem rokov môj prastarý otec pôsobil ako predseda najväčšej banky v Seattli a aktívne sa podieľal na verejnom živote mesta. Okrem toho predtým zastával aj funkciu starostu, štátneho zákonodarcu, člena školskej rady a riaditeľa štátnych rezerv.

Vďaka bohatému zázemiu, ktoré vytvoril prastarý otec a ďalej ho rozšíril môj starý otec, ktorý bol tiež bankárom, moja mama v detstve nemala o nič núdzu. Bola vynikajúcou študentkou a venovala sa celej plejáde športov a iných aktivít v spoločnosti svojej rodiny a širokého okruhu priateľov. Nedele patrili rodinným piknikom a počas letných dní chodili plávať k plážovému domu jej starých rodičov v zálive Puget Sound. Neoddeliteľnou súčasťou všetkých stretnutí bol šport a hry – kroket, shuffleboard a hod podkovou patrili medzi stálice. Zároveň bolo samozrejmosťou, že sa mama učila hrať tenis, jazdiť na koni a stala sa z nej aj ladná lyžiarka. U Maxwellovcov hry slúžili ako lekcia do života. Napríklad golf predstavoval akúsi obdobu bankovníctva. Podľa slov maminho otca si obe disciplíny vyžadovali „šikovnosť, neustále precvičovanie, rozvážnosť, trpezlivosť, výdrž a duchaprítomnosť“.

V jednom z maminých albumov je fotografia, na ktorej má tri alebo štyri roky. Rodičia zo susedstva zhromaždili svoje deti vedľa trojkoliek, aby mali peknú fotku. Na rub fotografie Gami napísala príbeh, ktorý sa za ňou skrýva. Jeden z chlapcov mal najväčšiu trojkolku. Moja mama ju chcela vymeniť za svoju, aby ona mala najväčšiu a nejako ho prinútila súhlasiť. Na fotografii sa žiarivo usmieva a sedí tak, aby bola o celú hlavu vyššia od ostatných. Nikdy sa nebála prejaviť silu a nárokovať si vlastný priestor.

Mama pravdepodobne získala sebavedomie a ambície v rovnakej miere z maxwellovskej strany aj od Gami, ktorá okrem svojich kartárskych schopností bola premiantkou triedy, nadanou basketbalistkou, nesmierne sčítanou osobou a vždy túžila po živote mimo svojho rodného mesta. So starým otcom sa spoznala práve na Washingtonskej univerzite a moja mama pokračovala v jej šľapajach. Nastúpila tam v roku 1946 s plnou podporou svojich ambicióznych rodičov a sprevádzaná očakávaním širokej rodiny, že bude vynikať.

Oproti Seattlu krížom cez záliv Puget Sound leží Bremerton, rodné mestečko môjho ocka, v tom čase známe najmä pre lodenice vojenského námorníctva a oslavované ako miesto, na ktorom sa opravovali lode poškodené v boji. Predtým však malo povesť mesta hazardných hráčov a stálo tam viac krčiem, než by ktorýkoľvek pijan dokázal navštíviť za jeden deň.

Keď sme s Kristi trochu podrástli, plavili sme sa trajektom do Bremertonu za otcovými rodičmi. Z prístavu sme vyšli krátkou cestičkou do kopca k domu, v ktorom vyrástol náš ocko. Bol to malý modrý dom remeselníka v tichej ulici. Zakaždým sme ostali na jednu či dve noci. Ak bol zapnutý televízor, starý otec obvykle sledoval box, čo bola jediná kratochvíľa, ktorú si dovolil. Stará mama z otcovej strany, Lilian Elizabeth Gatesová, bola rovnako zapálená kartárka ako Gami, takže sme si často zahrali niekoľko partičiek. Podobne ako starí rodičia z maminej strany aj ockovi patrili k cirkvi Kresťanská veda. Jednou z mojich spomienok na tieto návštevy je tá, ako každé ráno v kuchyni pri šálke kávy stará mama Gatesová potichu číta starému otcovi denné ponaučenia z Biblie od Mary Baker Eddyovej.

Zakaždým, keď ocko spomínal na svoje detstvo, zdalo sa mi, že o svojom otcovi hovorí s ľútosťou. Opisoval ho ako vorkoholika, ktorému v živote neostával takmer žiadny priestor na nič iné okrem práce. Vlastnil obchod s nábytkom zdedený po mojom prastarom otcovi, ktorý len tak-tak vydržal veľkú hospodársku krízu. Pre neustále obavy o rodinný rozpočet sa starý otec stal rukojemníkom vlastného podnikania. Za modrým domčekom bola ulička, ktorou sa zakaždým vracal z práce, aby pozbieral zvyšky uhlia, ktoré predtým vytrúsila dodávka. Ocko tvrdil, že jeho otec nikdy nešiel do kina ani nevzal svojho syna na bejzbalový zápas. Také veci považoval za zbytočné rozptyľovanie, ktoré by ho oberalo o čas strávený v obchode. Podľa ocka neustále pôsobil vystrašene.

V podstate ho ale nemožno za to viniť. V detstve starý otec zažil chudobu v meste Nome na Aljaške, kde koncom 19. storočia jeho rodina živorila, zatiaľ čo môj prastarý otec, prvý Bill Gates v našej rodine, hľadal šťastie počas zlatej horúčky. Bill Junior musel zanechať školu v ôsmej triede, aby pomáhal živiť rodinu. Predával noviny v mrazivých uliciach mesta Nome a vrhal sa do akejkoľvek práce, ktorú sa mu podarilo zohnať, zatiaľ čo jeho otec bol preč a hľadal zlato. Napokon sa presťahovali späť do Seattlu a založili obchod s nábytkom. Situácia sa pre rodinu zlepšila, no starý otec sa už nikdy nezbavil úzkosti prameniacej zo zážitkov z detstva.

Starý otec navyše zastával, podľa slov môjho ocka, veľmi úzkoprsý pohľad na svet. Ocko to čiastočne prisudzoval neistote. Keďže starému otcovi chýbalo ukončené vzdelanie, pridŕžal sa, ako to nazýval ocko, svojich axióm, čiže rigidných pravidiel týkajúcich sa sveta a života. „Nauč sa zarábať, synku, nauč sa zarábať,“ opakoval môjmu otcovi. Vzdelanie považoval za prostriedok, ako nadobudnúť zručnosti potrebné na to, aby si človek našiel prácu. Nič viac pre neho neznamenalo.

Moja stará mama, skvelá študentka a hrdá rečníčka na strednej škole, mala vlastné životné pravdy. Jedna z nich hlboko ovplyvnila ockov pohľad na sebazdokonaľovanie: „Čím viac vieš, tým viac nevieš.“ Doma to však vôbec nemala ľahké. Hoci v tej dobe už ženy začali v spoločnosti raziť nové cesty, ockov otec sa zasekol v starých časoch. Nedovolil ockovej staršej sestre Merridy, aby si urobila vodičský preukaz. Nemal ani v úmysle poslať ju na vysokú školu. Žene predsa stačili zručnosti potrebné pre prácu v domácnosti.

Ocko si silno uvedomoval intelektuálnu priepasť medzi sebou a svojím otcom. Hoci starý otec nebol negramotný, čítal s veľkými ťažkosťami. Ocko zasa chcel používať svoj mozog a túžil po štúdiu na vysokej škole. Nechcel sa podvoliť plánu svojho otca a vstúpiť do nábytkárskej firmy.

Hneď vedľa ockovho domu sa nachádzal svet akoby vystrihnutý z rozprávky: tehlový dom vo francúzskom štýle s vitrážovými oknami a vežičkou s kužeľovitou strechou. Tak závratne sa líšil od robotníckych domov, že miestni ľudia ho nazývali „zámoček“. Ockova cesta za iným životom odštartovala práve tam, keď začal tráviť čas u obyvateľov zámočka, rodiny Bramanovcov. S Jimmym, najstarším zo synov, boli nerozluční priatelia počas celého detstva. Ocko tvrdil, že vždy žasol nad Jimmyho majstrovstvom premeniť akýkoľvek bláznivý nápad na skutočnosť. Dvaja kamaráti trávili celé dni vymýšľaním všelijakých plánov a podnikateľských nápadov. Na prednom dvore prevádzkovali stánok s hamburgermi a na zadnom dvore založili cirkus. Predstava, že deti platili za to, aby sa mohli pozerať na môjho ocka, ako do pol pása nahý leží na ležadle s klincami, je veľmi zábavná. Dvaja kamaráti vydávali aj noviny s názvom Týždenný prijímač, z ktorých sa len za pár centov sedemdesiat predplatiteľov dozvedalo novinky vypočuté z vysielania v rádiu či výsledky školských futbalových a bejzbalových zápasov.

Pre Bramanovcov sa ocko stal ďalším synom. V Jimmyho otcovi našiel radcu a vzor človeka, ktorým by sa raz mohol stať. Dorm Braman, ktorý predčasne odišiel zo strednej školy, založil najväčší drevársky závod v Bremertone, neskôr sa stal dôstojníkom vojenského námorníctva, zvolili ho za starostu Seattlu a napokon slúžil ako zástupca ministra dopravy v Nixonovej vláde. Svoj osobitý dom si navrhol sám a postavil ho vlastnými rukami.

Ocko sa raz obdivne vyjadril, že Dorm nemal „vôbec žiadne osobné obmedzenia“. Takýto étos preniesol na svojich synov aj chlapcov vo svojom skautskom oddiele, ku ktorému sa ocko pridal, hneď ako dovŕšil dvanásť rokov.

Starý otec aj Dorm predčasne zanechali školu, no každý z nich sa s touto výzvou pasoval úplne inak a podľa toho sa vyvíjali aj ich životné okolnosti a príležitosti. Starého otca neustále zvierala úzkosť a lipol na svojich rigidných zásadách. Dorm sa neupínal na vlastné nedostatky, ale sústredil sa na to, čím sa môže stať. Môj ocko dával prednosť Dormovmu pohľadu na život.

Začiatkom prvého ročníka na strednej škole ocko vybral osemdesiatpäť dolárov zo svojho bielizníka, prešiel štyri bloky do najbližšieho autobazáru a kúpil si starý Ford kupé Model A s ojazdenými pneumatikami z roku 1939. Jeho otec mu nikdy nedovolil šoférovať ich rodinné auto – pre sedemnásťročného chlapca to predsa bolo príliš riskantné. Ocko ešte nemal dosť rokov na to, aby si legálne mohol kúpiť auto, preto presvedčil svoju sestru, aby za neho podpísala kúpnu zmluvu. (Keď rozprával túto historku, môj ocko niekedy poznamenal, že mu ho kúpila na narodeniny.)

Ocko to urobil s vedomím, že jeho otec sa rozčúli – a nielen naňho. Nikdy by neminul ani cent na auto pre svojho syna. A teraz jeho dcéra, ktorej prísne zakázal šoférovať auto, zrazu jedno vlastnila.

Ocko sa odviezol domov, kde nonšalantne oznámil, že je hrdým majiteľom otlčeného hráškovozeleného kupé. Moja stará mama, ktorú vyľakal krik pred domom, zahnala manžela so synom dovnútra, posadila ich a prinútila, aby sa uzmierili. Ocko trval na tom, že údržba auta nebude stáť veľa a napokon svojho otca presvedčil, aby sa išli spolu previezť. Páči sa mi predstava, ako spolu sedia v aute a neoblomný starší muž napokon podľahne synovmu nadšeniu. V noci ocko dvakrát vstal z postele len preto, aby sa pokochal svojou kúpou. Do školskej práce napísal: „Chystal som sa stlačiť magický gombík – konečne nezávislosť!“

Ocko dal svojmu autu meno Clarabelle, ktoré sa podľa jeho mienky hodilo k osôbke v strednom veku. Clarabelle mu priniesla slobodu: vozil sa v nej na schôdzky s dievčatami, na futbalové zápasy a na rybačku. Niekedy sa na sklápacie núdzové sedadlo natlačilo až desať ďalších ľudí. Ovísali ponad blatníky a auto sa rútilo ulicami Bremertonu a po lesných cestách za mestom.

V tom čase sa môj otec začal odkláňať od Kresťanskej vedy a všeobecne začal spochybňovať náboženstvo. V poslednom ročníku strednej školy ocko a dvaja kamaráti začali tráviť nedeľné večery u svojho basketbalového trénera Kena Willsa, ktorý bol na škole uznávaným lídrom. V nedeľu odomkol telocvičňu pre kohokoľvek, kto by si radšej zahral basketbal než šiel do kostola. Večer ocko s priateľmi načúvali jeho dôvodom, prečo by mali mať pochybnosti o Starom zákone a existencii Boha.

Spojené štáty boli už takmer dva roky zapojené do druhej svetovej vojny a mnohí z ockových priateľov a väčšina mužov mladších ako štyridsaťpäť rokov, ktorí zatiaľ nebojovali, sa pripravovali na vojnu. Na oblohe nad Bremertonom sa vznášali obrovské barážové balóny, ktoré mali zmariť prípadný útok japonských strmhlavých bombardérov. Dole v bremertonských lodeniciach prebiehali opravy na lodi námorníctva Spojených štátov Tennessee i na lodiach, ktoré prežili Pearl Harbor. Po maturite ocko vstúpil k armádnym rezervistom, vďaka čomu mohol študovať na Washingtonskej univerzite, kým ho nepovolali do aktívnej služby. Výzva prišla koncom prvého ročníka. V júni 1944, týždeň nato, ako sa státisíce amerických vojakov vylodili na plážach v Normandii, sa ocko prihlásil na základný výcvik v Arkansase.

Práve vtedy sa rozhodol zmeniť si meno. V jeho rodnom liste figurovalo meno „William Henry Gates III.,“ čo podľa jeho mienky znelo na syna obchodníka s nábytkom príliš snobsky. V presvedčení, že naznačený status „tretí“ by mu priniesol len zosmiešňovanie a urážky od nadriadených a ostatných vojakov, sa legálne zbavil čísla a nahradil ho prívlastkom „Junior“.

Už v devätnásťročnom chlapcovi, ktorý často posielal domov listy zo základného výcviku a neskôr z dôstojníckej školy, spoznávam svojho ocka. Je zábavný, uvedomuje si svoje kvality, rozpráva o svojom úsilí a rodine doma prejavuje hlboké city. Z jeho listov vyžaruje aj frustrácia z toho, ako mu neistý armádny harmonogram sťažuje návštevu domova. Je hravý, ospravedlňuje sa za to, že potrebuje peniaze navyše na drobné nákupy (spodnú bielizeň), pretože inému brancovi požičal pätnásť dolárov. Väčšinou sa zamýšľa nad svojím životom. Píše, že služba v armáde je ťažká. Zameriava sa však na svoj rozvoj a snaží sa zlepšovať. Žasne nad novým svetom, ktorému je vystavený – sú tam mladí muži zo všetkých spoločenských vrstiev, chudobní, bohatí aj ľudia s odlišnou farbou pleti. So skupinkou južanov sa ocko háda o americkej občianskej vojne.

Na dôstojníckej škole sa robili pravidelné previerky: ak ste neuspeli, vyhodili vás. S každou ďalšou previerkou sa ockovi jeho trieda zmenšovala pred očami. Hoci prešiel, už sa obával ďalšej previerky. Hrozil sa najmä kľukov, zhybov, plazenia po hrudníku na sto metrov a ďalších telesných skúšok. V jednom z listov píše, že do služby nastúpil ako „priemerná citlivka“. „Začínam mať pocit, že už nie som iba chlapec, ale že sa zo mňa stáva muž. Viem, že ak vyletím, nikdy sa z toho nespamätám. Ak to zvládnem, so všetkým ostatným v živote sa budem pasovať s väčšou istotou a elánom. Som si istý, že ma to vyformuje. Navyše, odhliadnuc od psychickej stránky, ešte nikdy som nebol v lepšej fyzickej kondícii.“

Zvládol to – stal sa z neho podporučík – a 15. augusta 1945 nastúpil na loď mieriacu na Filipíny. Japonsko sa práve vzdalo. Ocko strávil väčšinu služby ako člen prvej skupiny vojakov v Tokiu. V listoch opisuje hojnosť omračujúcich kontrastov: krásu výstupu na horu Fudži v jedno skoré ráno a otrasný stav Tokia po americkom bombardovaní – zhorené domy a budovy, z ktorých neostalo viac než len betónové škrupiny.

Môj ocko len zriedka rozprával o svojej skúsenosti s armádou. Vedel, že mal nesmierne šťastie. Dôstojnícka škola ho pol roka chránila pred vyslaním do boja a následne vojnu ukončila atómová bomba. Mnohí z jeho priateľov nemali také šťastie a tí, ktorí prežili, si priniesli vojnu domov. Jedného priateľa mojich rodičov, ktorý býval blízko nás v Seattli, zasiahla guľka do hlavy. Prežil. Svoju poškodenú helmu a Purpurové srdce vystavil vo svojom dome na viditeľnom mieste. Ak by sa niekto spýtal môjho ocka, odvetil by, že vojenská služba bola pre neho nesmierne cennou skúsenosťou, ale tým sa to končí.

Keď sa ocko vrátil do Spojených štátov, ponáhľal sa získať univerzitný diplom, rozbehnúť kariéru a, samozrejme, ísť tancovať.

Moji rodičia sa spriatelili, keď pôsobili ako dobrovoľníci v študentskom parlamente. Asociácia študentov Washingtonskej univerzity slúžila ako riadiaci orgán, a zároveň aj ako spoločenský klub, takže obaja mali mnoho príležitostí na to, aby trávili čas spolu. V tom čase Asociácia bojovala proti dlhodobej politike univerzitnej správnej rady, ktorá zakazovala politické prejavy na akademickej pôde. Viem, že tento postoj môjho ocka hneval. Pracoval na tom, aby tento zákaz odstránili – nakoniec sa mu to však nepodarilo.

Na rozdiel od svojho budúceho priateľa, ktorý radšej pôsobil v zákulisí, moju mamu tešilo pohybovať sa v centre pozornosti, a ešte väčšiu radosť mala vtedy, ak si ju vybrali jej vrstovníci. V prvom ročníku so svojím povestným odhodlaním rozbehla vysoko organizovanú kampaň, aby ju zvolili za tajomníčku študentského parlamentu. Napísala volebnú pieseň (nebolo na škodu, že jej krstné meno Mary sa rýmuje s anglickým výrazom pre tajomníčku, čiže secretary) aj text, ktorého sa mali pridržiavať jej podporovatelia, keď telefonovali študentom a žiadali, aby jej dali svoj hlas. V deň volieb starostlivo sledovala, ako päťtisíc hlasujúcich študentov odovzdáva hlasovacie lístky. Mama porazila protikandidátov s veľkým náskokom.

Do jedného zo svojich zošitov si ponalepovala gratulačné telegramy od priateľov a rodinných príslušníkov, spolu s ručne písaným lístkom od členiek jej sesterstva. Uchovala aj list od svojho starého otca, v ktorom menoval jej víťazstvá, ktoré dosiahla počas jari: zvolili ju na pozíciu tajomníčky aj predsedníčky jej sesterstva a navyše sa umiestnila na prvom mieste v lyžiarskych pretekoch. Ako odmenu za tieto tri víťazstvá vložil do obálky sedemdesiatpäť dolárov (čo je dnes asi tisíc dolárov) a zablahoželal jej k tomu, ako „sa vynára na svetlo sveta“.

Ľahko si dokážem predstaviť rozvíjajúce sa priateľstvo mojich rodičov. Z mamy vyžarovala srdečnosť a pôvab, ktoré jej dodávali takmer zázračnú schopnosť nadväzovať priateľstvá. Ak ste sa ocitli na večierku a nikoho ste nepoznali, moja mama vám ako prvá podala ruku, privítala vás a uľahčila vám hladko sa začleniť do spoločnosti. Farár z nášho kostola raz vyhlásil, že moja matka „sa nikdy nezoznámila s bezvýznamným človekom“.

Predstavujem si, s akou rozhodnosťou sa pokúša prinútiť k reči vychudnutého Billa Gatesa Juniora. Vníma jeho rezervovanosť a snaží sa prísť na to, kým vlastne je, odkiaľ pochádza, akých má priateľov a čo ho zaujíma. Veľmi rýchlo nájde spoločné záujmy: sú to ľudia a záležitosti študentského parlamentu. Zaobíde sa bez flirtovania. On je o dva roky starší a už mu rednú vlasy. Neoplýva typickou mužskou krásou. Jej vtedajší priateľ áno – na fotografiách má príťažlivé ostro rezané rysy. Skrátka, typický fešák.

Napriek tomu ju Bill Gates fascinuje. Keď otvorí ústa, neplynú z nich zbytočné slová. Vyjadruje sa jasne, má analytické myslenie a ostrú logiku. Existujú ľudia, ktorí premýšľajú nahlas, typickým príkladom je jej kamarátka Dorothy. Lenže tento mladý muž sa vyjadruje múdro a pôsobí zrelšie a uvážlivejšie než ostatní naokolo. Navyše, je s ním zábava. Má široký úsmev a veselú povahu.

Ocka zasa na mame priťahuje jej energia, pohotová myseľ a odvaha jasne vysloviť, čo si myslí, a to aj v prípade, keď druhým hovorí, čo je pre nich najlepšie. Hneď ako sa bližšie spoznali, pravdepodobne si vypočul podobnú vetu: „Bill, podľa mňa by bolo skvelé, ak by si...“

Navyše, výborne sa im spolu tancovalo.

O spoločných začiatkoch napovedá aj zbierka fotografií Mary Maxwellovej. Na fotografiách z jari roku 1948 je na tanečných zábavách, oslavách a ďalších školských podujatiach v sprievode toho šarmantného chlapíka. Lenže začiatkom roku 1950 už musel byť minulosťou – šarmantný chlapík odrazu zmizol. Ostal iba záber z neformálneho večierka zo začiatku roku 1950: mama a ocko usadení za stolom sa žiarivo usmievajú do objektívu. Ocko promoval v tú jar a vďaka zrýchlenému študijnému programu pre veteránov získal bakalársky aj magisterský stupeň z práva. Mama získala učiteľský titul o rok neskôr.

Určite preklenuli všetky rozdiely naznačené v listoch, pretože v máji roku 1951 sa vzali. Hneď nato prišla mama za ockom do Bremertonu, kde pracoval u miestneho právnika, ktorý bol zároveň mestským prokurátorom. V rámci práce ocko pomáhal ľuďom s rozvodovými konaniami a bol žalobcom v prípadoch na mestskom súde. Meditým mama začala učiť na nižšej strednej škole, ktorú kedysi navštevoval ocko.

Po dvoch rokoch strávených v Bremertone ich vyhliadky na lepšie zamestnanie a pulzujúci život privábili naspäť do Seattlu. Niekoľko mesiacov po mojom narodení sme sa opäť presťahovali, tentoraz do čerstvo postaveného domu vo View Ridge, čo je časť v severnom Seattli so základnou školou, s parkom a knižnicou. Všade sa dalo dostať pešo. Keď sme sa prisťahovali, celá štvrť ešte bola vo výstavbe. Mám videofilm, ktorý otec natočil tesne po našom príchode: vidno dvor s udupanou hlinou, kde ešte nerastie tráva. Moja sestra sa bicykluje na trojkolke po takom čistom chodníku, že cement vyzerá ako vodná hladina. Oproti cez ulicu je drevený rám rozostavaného domu. Sledujem film a udivuje ma, že všetko žiari novotou, ako keby celú štvrť postavili pre deti, ako sme boli my.

*Rozhodovací strom je grafické znázornenie možných rozhodnutí a ich dôsledkov.

DRUHÁ KAPITOLA /
View Ridge

Najskôr sme začuli ohromné zadunenie a vzápätí sa celý dom otriasol. Mama sa práve lúčila so mnou, s Kristi a opatrovateľkou a chystala sa vyraziť na večeru s ockom. Keď sa dom začal otriasať, zamrzla s dlaňou na kľučke. V tej chvíli sme cez zadné okno zbadali, ako strecha z prístrešku pre autá preletela ponad náš dom, zváľala susedov plot a pristála na našom zadnom dvore.

Mama nás nahnala do suterénu, v ktorom sme sa schúlili okolo zásob konzerv a iných potrieb pre prípad jadrového útoku. V roku 1962 sa nám zdal oveľa pravdepodobnejší bombový útok než skutočná príčina, ktorá nám narušila piatkový večer: prvé tornádo v histórii Seattlu. Sformovalo sa v našej štvrti View Ridge, na ulici sa dotklo povrchu, prehrmelo naším dvorom a pokračovalo cez jazero Washington, z ktorého vysalo masu vody a vytvorilo asi tridsaťmetrový vodný stĺp. O pätnásť minút bolo po všetkom. Akoby zázrakom sa nikto nezranil. Okrem vyvrátených stromov a vybitých okien najväčšiu škodu utrpel náš prístrešok pre autá. Denník Seattle Post-Intelligencer k nám vyslal novinára s fotografom. Mama vlepila fotografiu k článku – dieťa od susedov pózuje pri stavbe zrovnanej so zemou – do zošita s ďalšími spomienkami z môjho detstva.

Ocko chcel usporiadať grilovačku a pozvať priateľov, aby si prezreli kopu rozštiepeného dreva, železných tyčí a dechtovaných šindľov, ktorá kedysi bývala naším prístreškom. Nič z toho však nebolo, pretože to moja mama zamietla. Ešte stále bola otrasená. Ak by otvorila dvere o niekoľko sekúnd skôr, ktovie, čo by sa stalo jej alebo nám. Navyše, žiadna vážená rodina by predsa neoslavovala takú vec – bolo by to nemiestne. Nezapadalo to do maminej predstavy o tom, ako by sa Gatesovci mali správať.

S mojou sestrou Kristi (a neskôr s najmladšou Libby) sme patrili do početnej generácie detí – takzvaných baby boomerov –, ktoré prišli na svet počas časov ekonomického rastu a optimizmu, nasledujúcich po druhej svetovej vojne. Studená vojna bola v plnom prúde a súčasne sa formovalo aj hnutie za občianske práva. Niekoľko týždňov po údere tornáda sa Kennedy dostal do konfliktu s Chruščovom pre sovietske rakety na Kube. V posledný deň krízy, keď sa svetu len tesne podarilo uniknúť nukleárnemu peklu, som v našej obývačke rozbaľoval darčeky k siedmym narodeninám. O necelý rok vyše štvrť milióna ľudí pochodovalo cez Washington D. C., keď Martin Luther King jr. predniesol slávnu reč o svojom sne, že jedného dňa budú Spojené štáty miestom, kde sú si všetci rovní.

„To, čo ukážeme, sme dosiahli vďaka obrovskému úsiliu v oblasti vedy, techniky a priemyslu,“ vyhlásil prezident Kennedy, keď prostredníctvom satelitného spojenia otváral výstavu až z Floridy. „Stelesňuje zmysel pre spoluprácu a mier, v ktorého duchu vykročíme do nasledujúcich desaťročí.“