Copyright © 2025 by Bill Gates

Translation © Daniela Reischlová & Jiří Petrů, 2025

Czech edition © 2025 by Nakladatelství PRÁH s.r.o.

Jacket font: Modern Typewriter by Lukas Krakora, typewriterfonts.net

All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form.

Originally published in the English language under the title Source Code: My Beginnings.

This edition published by arrangement with Alfred A. Knopf, an imprint of The Knopf Doubleday Group, a division of Penguin Random House LLC.

ISBN 978-80-7696-068-8

Věnováno památce mých rodičů

Billa Gatese a Mary Maxwellové Gatesové

A mým sestrám

Kristi a Libby

Odměnou je potěšení z toho, že na něco přijdete.

– Richard P. Feynman

Úvod

Když mi bylo zhruba třináct, začal jsem se kamarádit s partou kluků, s kterými jsme pravidelně vyráželi na dlouhé výšlapy do hor okolo Seattlu. Seznámili jsme se ve Skautu. S oddílem jsme podnikali spoustu pěších túr a často jsme jezdívali tábořit, ale velmi rychle jsme si utvořili odštěpenou skupinku a začali se vydávat na vlastní výpravy – protože tak jsme je opravdu vnímali, jako výpravy. Toužili jsme po větší svobodě a rizicích, než jaké nabízely skautské výlety.

Obvykle nás bylo pět – Mike, Rocky, Reilly, Danny a já. Mike byl náš vůdce. Byl o pár let starší než my ostatní a měl tak s tábořením a pobytem v přírodě mnohem větší zkušenosti. Během přibližně tří let jsme společně nachodili stovky kilometrů. Prochodili jsme celý Olympijský národní les západně od Seattlu a divočinu Glacier Peak na severovýchodě a také jsme vyráželi na túry podél pobřeží. Naše výpravy často trvaly týden v kuse, i déle, a skrz prastaré lesy a skalnaté pláže, kde jsme se pokoušeli odhadnout časy přílivu a odlivu a chvatně přelézali skalnaté výběžky, nás vedly pouze staré topografické mapy. O školních prázdninách jsme vyráželi na delší výlety. Putovali jsme a tábořili venku za každého počasí, což na severozápadě Severní Ameriky často znamenalo, že jsme celý týden měli vlněné podvlíkačky ze starých armádních zásob nasáklé vodou, takže šíleně kousaly, a naše prsty u nohou připomínaly zvrásněné sušené švestky. Ale technickému lezení jsme se nevěnovali. Žádná lana ani smyčky na strmých skalních stěnách. Jen dlouhé a namáhavé pěší túry. Nebylo to nijak zvlášť nebezpečné, až na to, že jsme byli parta puberťáků pobíhajících hluboko v horách, vzdálených spoustu hodin cesty od nejbližší pomoci, a to dávno předtím, než nastala éra mobilních telefonů. Ale největší příkoří, s kterými jsme se potýkali, byly povětšinou mokro a zima.

Postupem času se z nás stal sebevědomý a úzce stmelený tým. Po celodenní chůzi jsme si vybrali místo k táboření a pak jsme se téměř beze slova pustili do práce. Mike a Rocky natáhli celtu, která měla být tu noc naší střechou. Danny prolezl les, aby našel suché dřevo, a my s Reillym jsme rozdělali oheň, u kterého jsme pak do noci seděli.

A potom jsme jedli. Laciné jídlo, které v batohu moc nevážilo, ale bylo natolik vydatné, že nám po celou výpravu dokázalo dodat dost energie. A žádné jídlo nikdy nechutnalo líp. K večeři jsme si nakrájeli kostku lančmítu a přidali k němu instantní těstoviny nebo balení instantního guláše Stroganov. K snídani jsme si většinou dopřávali instantní snídaňový nápoj nebo prášek, z kterého se po smíchání s vodou měla stát omeleta – tak to alespoň stálo napsané na obalu. Ale osobně jsem nejradši snídal párky Oscar Mayer Smokie Links, které měly údajně obsahovat „pouze maso“ a které se už nevyrábějí. Většinu jídel jsme připravovali na jediné pánvi a místo z ešusů jsme jedli z prázdných plechovek od kávy, které jsme si nosili v batohu. Sloužily nám jako hrnky na vodu, rendlíky i jako misky na ovesnou kaši. Naší další oblíbenou pochutinou byl teplý malinový nápoj, i když už si nevzpomínám, kdo z nás ho vlastně vymyslel. Každopádně se nejednalo o žádný převratný kulinářský vynález – stačilo do vroucí vody přidat instantní želatinový pudink a nápoj byl na světě. Dávali jsme si ho jako zákusek nebo jako ranní cukrovou vzpruhu před dalším dnem chůze.

Byli jsme bez rodičů, mimo kontrolu jakékoli dospělé osoby. Sami jsme se rozhodovali, kam půjdeme, co budeme jíst, kdy půjdeme spát i co už je moc riskantní. Nikdo z nás ve škole nepatřil mezi oblíbené děti. Danny se jako jediný z nás věnoval nějakému organizovanému sportu, konkrétně basketbalu, ale brzy ho hrát přestal, aby měl čas na naše výpravy. Z naší party jsem byl nejhubenější, obvykle mi bývala největší zima a vždycky jsem měl pocit, že jsem slabší než ostatní. Ale i tak jsem si tu fyzickou výzvu a pocit nezávislosti užíval. V té době sice začínala být pěší turistika v naší části Ameriky dost populární, ale neznali jsme moc puberťáků, kteří by se sami osm dní toulali po lesích.

Tehdy se však psala sedmdesátá léta a přístup k rodičovství byl volnější než dnes. Děti obecně měly větší svobodu. Tou dobou už jsem byl navíc puberťák, rodiče pochopili, že jsem jiný než většina mých vrstevníků, a smířili se s tím, že jestli se mám nějak prokousat tímhle světem, potřebuju určitou míru nezávislosti. Přistoupit na to pro ně nebylo snadné, zvlášť pro maminku, sehrálo to však rozhodující roli v tom, kým jsem se později stal.

Zpětně jsem si jistý, že každý z nás na těchhle výpravách hledal něco víc než pouhé kamarádství a dobrý pocit z toho, co dokáže. Byli jsme ve věku, kdy děti testují své limity, experimentují s různými identitami a občas taky touží po větších, možná až transcendentálních zážitcích. Já jsem začal pociťovat jasnou touhu přijít na to, kudy se bude ubírat má cesta. Nebyl jsem si jistý, jaký nabere směr, ale muselo to být něco zajímavého a důležitého.

V té době jsem trávil hodně času i s další partou kluků. Kent, Paul, Ric a já jsme všichni chodili do stejné školy. Jmenovala se Lakeside a svým žákům zajistila možnost připojit se prostřednictvím telefonní linky k sálovému počítači. Skutečnost, že puberťáci měli přístup k jakémukoli počítači, byla tehdy neuvěřitelně vzácná. Naše čtveřice si to však okamžitě zamilovala a veškerý volný čas jsme věnovali psaní čím dál sofistikovanějších programů a zkoumání toho, co bychom s tím elektronickým přístrojem mohli podniknout.

Na první pohled by se mohlo zdát, že rozdíl mezi pěšími túrami a programováním snad ani nemůže být větší. Jenže obě tyhle činnosti představovaly dobrodružství. S oběma partami jsem prozkoumával nové světy a vydával se do míst, kam se většina dospělých nikdy nedostala. Stejně jako pěší turistika i programování mi vyhovovalo hlavně proto, že jsem si v něm mohl definovat svou vlastní míru úspěšnosti, která se navíc zdála neomezená. Tady nezáleželo na tom, jak rychle běhám nebo jak daleko dohodím. Logika, soustředěnost a výdrž potřebné k napsání dlouhých komplikovaných programů pro mě byly přirozené. A na rozdíl od pěších túr jsem byl v téhle partě kamarádů vůdcem já.

V červnu 1971, ke konci druhého ročníku na střední, mi zavolal Mike, aby mě seznámil s naším dalším plánem – osmdesát kilometrů v Olympijském pohoří. Mike nám vybral trasu Press Expedition Trail pojmenovanou podle skupiny průzkumníků, kterou v roce 1890 sponzorovaly jedny noviny, aby oblast zmapovala. Měl Mike na mysli stejnou trasu, na které oni průzkumníci málem umřeli hlady a oblečení se jim rozpadlo přímo na těle? Ano, ale to bylo dávno, jak mě Mike ujistil.

I po osmi desetiletích se stále jednalo o náročnou túru. Toho roku navíc hodně sněžilo, takže to byl obzvlášť znepokojující plán. Ale jelikož všichni ostatní – Rocky, Reilly i Danny – byli odhodlaní do toho jít, nepřipadalo v úvahu, že bych z toho vycouval. Navíc se k nám přidal ještě jeden mladší skaut jménem Chip. Prostě jsem musel jít.

Podle plánu jsme měli vystoupat průsmykem Low Divide, pak sestoupit k řece Quinault a stejnou cestou se následně vydat zpět, přičemž nocovat jsme plánovali v dřevěných srubech podél stezky. Celkem šest nebo sedm dní. První den šlo všechno hladce a noc jsme strávili na nádherné zasněžené louce. Jenže následující den či dva jsme pokračovali vzhůru průsmykem Low Divide a sníh byl čím dál hlubší. Když jsme dorazili ke srubu, kde jsme chtěli přenocovat, byl zapadaný sněhem. Na okamžik jsem se v duchu zaradoval. Říkal jsem si, že teď se určitě vrátíme dolů a noc přečkáme v mnohem přívětivějším srubu, který jsme ten den už míjeli. Rozděláme si tam oheň, hezky se zahřejeme a najíme.

Jenže Mike řekl, že budeme hlasovat, jestli se vrátíme, nebo zabereme a dojdeme až do cíle. Obě možnosti znamenaly dalších několik hodin chůze. „O nějakých šest set metrů níž jsme míjeli srub. Můžeme se k němu vrátit a přespat tam, nebo můžeme pokračovat k řece Quinault,“ prohlásil Mike. Už nemusel dodávat, že když se rozhodneme vrátit zpátky, bude to znamenat konec naší mise doputovat k řece.

„Co si o tom myslíš, Dane?“ zeptal se Mike. Danny byl neoficiálním druhým vůdcem naší skupinky. Byl vyšší než my ostatní a jeho dlouhé nohy, které se zdály neunavitelné, z něj dělaly velmi schopného horského turistu. Ať už se chystal říct cokoli, bylo jasné, že to naše hlasování ovlivní.

„Já bych pokračoval, už jsme skoro tam,“ odtušil Danny. A jak se ruce postupně zvedaly do vzduchu, bylo zřejmé, že jsem v menšině. Bylo rozhodnuto, že budeme pokračovat dál.

Po pár minutách cesty vpřed jsem mu řekl: „Danny, zklamal jsi mě. Mohl jsi to celé zastavit.“ Vtipkoval jsem, ale jen částečně.

Tenhle výlet si pamatuju hlavně proto, jak jsem se ten den trápil a jaká mi byla zima. Ale pamatuju si ho i díky tomu, co následovalo. Uchýlil jsem se do svých vlastních myšlenek.

A v nich jsem si představoval počítačový kód.

Zhruba v té době škole Lakeside kdosi zapůjčil počítač PDP-8 od společnosti Digital Equipment Corporation. Psal se rok 1971, a přestože jsem se tou dobou o rodící se svět počítačů už intenzivně zajímal, nic podobného jsem nikdy předtím neviděl. Do té doby jsme s kamarády používali jenom obrovské sálové počítače, které jsme současně sdíleli s dalšími lidmi. Většinou jsme se k nim připojovali pomocí telefonní linky, protože byly zamčené v oddělené místnosti. Ale počítač PDP-8 byl navržený tak, aby ho mohl přímo používat jeden člověk, a navíc byl tak malý, že se vešel na lavici vedle vás. Jednalo se o zařízení, jež se v té době asi nejvíc podobalo novodobým osobním počítačům, které se ovšem objevily až zhruba o dekádu později. Až na to, že vážil šestatřicet kilo a stál osm a půl tisíce dolarů. A já si sám pro sebe stanovil výzvu a rozhodl se, že se pro tenhle nový počítač pokusím napsat verzi programovacího jazyka BASIC.

Před naší výpravou jsem pracoval na části programu, která počítači říká, v jakém pořadí by měl provádět operace, když mu někdo zadá rovnici typu 3(2 + 5) × 8–3 nebo když chce vytvořit hru vyžadující komplexní matematiku. V programování se této vlastnosti říká „vyhodnocovač vzorců“. S očima přišpendlenýma ke stezce před sebou jsem pracoval na svém vyhodnocovači a v duchu si skládal dohromady jednotlivé kroky potřebné k provedení těchto operací. Klíčová byla malá velikost. Tehdejší počítače měly velmi malou paměť, takže programy musely být úsporné a napsané pomocí co nejkratšího kódu, aby se nezahltila paměť. Počítače PDP-8 měly pouze šestikilobajtovou paměť, kterou počítač využívá k ukládání dat, s nimiž právě pracuje. Pak jsem si ten kód představil a pokusil se vypozorovat, jak by počítač následoval mé příkazy. Rytmus chůze mi pomáhal v přemýšlení, podobně jako můj zvyk kývat se na místě. Po zbytek dne mou mysl plně okupoval tento kódovací rébus. Když jsme sestoupili do údolí, sníh zmizel a místo něj se objevila mírně se svažující stezka skrz starý smrkový a jedlový les, která nás zavedla až k řece, kde jsme se utábořili, dali si náš instantní Stroganov a konečně se taky vyspali.

Brzy ráno následujícího dne jsme už znovu stoupali průsmykem Low Divide, bičováni silným větrem a mrznoucím deštěm, který nás ze stran bodal do obličejů. Zastavili jsme se pod stromem, který byl natolik široký, že jsme se pod ním mohli podělit o balíček sušenek Ritz, načež jsme pokračovali dál. Každý kemp, na který jsme narazili, byl plný jiných horských turistů, kteří v něm hodlali bouřku přečkat. A tak jsme pokračovali a už tak nekonečný den se prodlužoval o další hodiny. Když jsme přecházeli potok, Chip zakopl a rozbil si koleno. Mike mu ránu vyčistil a zalepil stahovací náplastí, ale dál jsme mohli postupovat jen tak rychle, jak Chip zvládal kulhat. A já celou tu dobu v duchu piloval svůj kód. Za dvaatřicet kilometrů, které jsme ten den ušli, jsem sotva promluvil. Nakonec jsme dorazili do přístřešku, kde pro nás bylo místo, a tam jsme se utábořili.

S programováním se to má tak, jak praví ono známé rčení: „Napsal bych kratší dopis, ale neměl jsem čas.“ Je snazší napsat program lajdáckým kódem, který zabere spoustu stran, než ten samý program napsat na jednu stránku. Lajdáčtější verze navíc bude pomalejší a zahltí víc paměti. Ale já měl na naší výpravě čas napsat ho krátký. A během posledního dlouhého dne jsem ho ještě zeštíhlil, jako když seřezáváte klacek, abyste měli ostřejší špičku. Můj výtvor mi přišel účinný a báječně jednoduchý. Byl to rozhodně ten nejlepší kód, jaký jsem zatím napsal.

Když jsme se poslední odpoledne vraceli k začátku stezky, déšť konečně vystřídalo jasné nebe a teplé sluneční paprsky. Pocítil jsem uspokojení, které se dostavilo po každé výpravě, když byla veškerá ta námaha za mnou.

Na podzim jsme se vrátili do školy a zjistili jsme, že ten, kdo nám zapůjčil počítač PDP-8, si ho vzal zase zpátky. Svůj projekt s jazykem BASIC jsem nikdy nedokončil. Ovšem kód, který jsem na té výpravě napsal, můj vyhodnocovač vzorců a jeho krása ve mně zůstaly.

O tři a půl roku později jsem byl ve druhém ročníku na vysoké a pořád ještě jsem netušil, kam mě má životní cesta zavede. A pak do mého pokoje na koleji vrazil Paul, jeden z kamarádů ze školy Lakeside, a vychrlil na mě novinky o jakémsi průlomovém počítači. Okamžitě jsem věděl, že pro něj dokážeme napsat program v jazyku BASIC – měli jsme náskok. Hned jsem si vzpomněl na onen utrápený den v průsmyku Low Divide a z paměti jsem vylovil svůj kód pro vyhodnocovač, který jsem tenkrát napsal. Naťukal jsem ho do počítače, a tak bylo zaseto semínko společnosti, která se měla v budoucnu stát jednou z největších na světě, a zároveň to byl začátek úplně nového odvětví.

PRVNÍ KAPITOLA /
Trey

V budoucnu se měla objevit velká společnost. A taky softwarové programy o milionech řádků tvořící jádra miliard počítačů používaných po celém světě. Čekalo mě bohatství a soupeření, jakož i neustálé obavy, jak se udržet v čele technologické revoluce.

Ale před tím vším byl balíček karet a jediný cíl – porazit babičku.

Nerychlejším způsobem, jak si v mé rodině získat oblibu, bylo excelovat v různých hrách, obzvlášť těch karetních. Pokud jste s přehledem zvládali žolíky, bridž nebo kanastu, vysloužili jste si tím respekt ostatních členů rodiny, přičemž rodinnou legendou byla v tomto ohledu moje babička z matčiny strany Adelle Thompsonová. „Nejlepší v kartách je Gami,“ slýchával jsem často jako dítě.

Gami vyrostla na venkově ve státě Washington, konkrétně v železničním městečku jménem Enumclaw. To sice leží jen nějakých čtyřicet kilometrů od Seattlu, ale v roce 1902, kdy se babička narodila, mu bylo na hony vzdálené. Její otec pracoval jako operátor železničního telegrafu a její matka Ida Thompsonová – které jsme říkali Lala – si později zajistila skromný příjem pečením dortů a prodejem válečných dluhopisů na místní pile. Lala taky často hrávala bridž. Její spoluhráči a soupeři patřili k místní městské smetánce, byly mezi nimi manželky bankéřů i majitel pily. Měli sice víc peněz a lepší společenské postavení, ale Lala tyto rozdíly do značné míry dokázala stírat tím, jak obratně je porážela v kartách. Toto nadání po ní podědila i Gami a částečně také moje maminka, její jediné dítě.

Do této rodinné tradice jsem byl brzy zasvěcený i já. Když jsem ještě nosil plenky, Lala mi začala říkat „Trey“, což je karetní výraz pro trojku. Byla to taková slovní hříčka pohrávající si se skutečností, že jsem byl třetím žijícím Billem Gatesem v rodině, po tátovi a dědečkovi. (Ve skutečnosti jsem čtvrtý, ale táta se místo čísla rozhodl raději pro „juniora“, takže jméno Bill Gates III.připadlo mně.) Když mi bylo pět let, začala se mnou Gami hrát kvarteto. A během následujících let jsme ho hráli snad milionkrát. Hráli jsme pro zábavu, abychom se mohli vzájemně dobírat a abychom si ukrátili čas. Ale babička hrála i proto, aby vyhrávala – a taky vždycky vyhrála.

Její mistrovské schopnosti mě tehdy fascinovaly. Jak se z ní stala tak dobrá hráčka? Byl to vrozený talent? Babička byla hodně pobožná, tak že by to byl dar shůry? Dlouho jsem neznal odpověď. Věděl jsem jen to, že pokaždé, když jsme zasedli ke kartám, vyhrála. Bez ohledu na to, jakou hru jsme hráli. Bez ohledu na to, jak moc jsem se snažil.

Když se začátkem dvacátého století na Západním pobřeží rychle začal šířit duchovní proud označovaný jako křesťanská věda, rodiny mých rodičů se staly jeho horlivými následovníky. Myslím, že rodiče mé maminky z křesťanské vědy čerpali sílu a plně se ztotožnili s přesvědčením, že skutečná identita člověka spočívá v duchovnu, nikoli v materiálnu. A zásady tohoto učení striktně dodržovali. Jelikož křesťanská věda neuznává chronologický věk, Gami nikdy neslavila narozeniny a nikdy nám neřekla, kolik je jí let ani v jakém roce se narodila. Ale navzdory svým přesvědčením Gami své názory nikdy nenutila ostatním. Moje maminka v křesťanskou vědu nevěřila a nevyznávali jsme ji ani doma. A Gami se nás nikdy nesnažila přesvědčit, abychom to dělali jinak.

Její víra pravděpodobně sehrála roli i v tom, že byla extrémně zásadový člověk. Dokonce i jako dítě jsem zaznamenal, že se Gami řídí striktním osobním kodexem férovosti, spravedlnosti a vnitřní integrity. Dobře prožitý život znamenal, že žijete prostě, svůj čas a peníze věnujete druhým, a především používáte svůj mozek – neztrácíte zájem o svět okolo. Gami se nikdy nerozčílila ani nikoho nikdy nepomlouvala nebo nekritizovala. A nikdy nedokázala udělat nic podlého. Často bývala nejchytřejším člověkem v místnosti, ale pečlivě dbala na to, aby mohli zazářit ostatní. Byla v zásadě plachá, ale díky její vnitřní sebedůvěře z ní vyzařoval až zenový klid.

Můj dědeček J. W. Maxwell Jr. dva měsíce před mými pátými narozeninami zemřel na rakovinu. Bylo mu pouhých devětapadesát let. Jelikož i on byl stoupencem křesťanské vědy, odmítl moderní lékařské zákroky. Poslední roky jeho života byly plné bolesti a Gami jakožto jeho pečovatelka trpěla s ním. Později jsem se dozvěděl, že dědeček byl přesvědčený, že jeho nemoc byla důsledkem čehosi, co Gami udělala, nějakého neznámého provinění, které Bůh vnímal jako hřích a teď za to dědečka trestal. Ale babička dál stoicky setrvávala po jeho boku a byla mu oporou až do konce. Jedna z mých nejživějších dětských vzpomínek je na to, jak mi rodiče nedovolili jít na dědův pohřeb. Popravdě jsem tenkrát moc nechápal, co se děje, kromě toho, že moje maminka, táta a starší sestra se mohli s dědečkem rozloučit, zatímco já musel zůstat doma s chůvou. O rok později zemřela i moje prababička Lala, když byla zrovna na návštěvě u Gami.

Od té doby Gami veškerou svou lásku a pozornost směřovala na mě a mou starší sestru Kristi – a později i na mou sestru Libby. Když jsme byli děti, trávila s námi spoustu času a měla obrovský vliv na to, jakými lidmi jsme se stali v dospělosti. Když jsem ještě neudržel v ruce knihu, hodně mi četla a v následujících letech jsme se společně prokousali nejrůznějšími dětskými klasikami od Větru ve vrbách přes Dobrodružství Toma Sawyera až po Šarlotinu pavučinku. Po dědečkově smrti mě Gami začala učit číst a pomáhala mi přelouskat třeba The Nine Friendly Dogs (Devět kamarádských psíků), It’s a Lovely Day (Dnes je krásný den) a další dětské knížky, které byly doma. Když jsme je všechny přečetli, jeli jsme společně do knihovny v severovýchodním Seattlu pro další. Už tehdy jsem si uvědomoval, že babička hodně čte a že o všem něco ví.

Prarodiče si postavili dům v luxusní seattleské čtvrti Windermere, dost velký na to, aby se v něm mohla konat rodinná setkání a pohodlně se do něj vešla všechna vnoučata. Gami v něm zůstala bydlet i po dědečkově smrti. Některé víkendy jsme s Kristi trávili u ní a střídali jsme se, komu připadne privilegium spát v babiččině ložnici. Ten druhý musel vždycky nocovat v pokojíčku vedle, kde bylo všechno od tapet až po závěsy ve světle modré barvě. Pouliční lampy a reflektory projíždějících aut v té modré místnosti vykreslovaly na stěnách strašidelné stíny. Bál jsem se tam spávat a pokaždé jsem měl radost, když na mě vyšla řada v babiččině ložnici.

Tyhle víkendové návštěvy pro nás byly výjimečné. Babiččin dům byl od našeho vzdálený jen pár kilometrů, ale čas, který jsme tam trávili, byl jako prázdniny. Babička měla na zahradě bazén a taky malé hřiště na minigolf, které tam vybudoval děda. Taky nás nechávala dívat se na televizi, což pro nás byla velká odměna, jelikož u nás doma se čas strávený u televize striktně kontroloval. Gami zkrátka byla pro každou srandu a díky ní se z mých sester a ze mě stali vášniví hráči deskových her, kteří jakoukoli hru proměnili v soutěžní klání, ať už jsme hráli Monopoly, Risk nebo pexeso. Když jsme si pořizovali puzzle, kupovali jsme si rovnou dvě balení, abychom mohli závodit, kdo ho složí první. Ale dobře jsme věděli, co má babička nejradši. A tak nám po večeři skoro vždycky rozdala karty a pak nás pořádně vyklepla.

Bylo mi zhruba osm let, když jsem poprvé začal tušit, jak to asi dělá. Ten den si pamatuju dodnes: seděli jsme u jídelního stolu, má starší sestra Kristi vedle mě a babička proti nám. V jídelně stálo jedno z těch obrovských starých dřevěných rádií, která už tehdy patřila minulosti. U další stěny byla velká prosklená skříň, kde měla Gami uložené slavnostní nádobí, z kterého jsme každou neděli jedli.

Všude panovalo ticho, až na pleskání karet o stůl, jak jsme si horečně lízali a odhazovali jednotlivé karty. Hráli jsme Pounce, což je taková zrychlená skupinová verze solitairu. Jestliže v této hře někdo vyhrával opakovaně, znamenalo to, že dokáže mít přehled o tom, jaké karty má v ruce, jaké karty mají v ruce ostatní hráči a jaké jsou ve společných balíčcích na stole. Štěstěna přála těm, kdo měli dobrou krátkodobou paměť a dokázali si rychle propočítat, zda se jim otočená karta na stole hodí k ostatním kartám, které mají v ruce. O ničem z toho jsem ovšem tenkrát neměl ani ponětí. Věděl jsem jen to, že ať už k tomu, aby se na vás usmálo štěstí, potřebujete cokoli, Gami to má.

Zíral jsem na své karty a usilovně přemýšlel, které se k sobě hodí. A pak jsem zaslechl Gami, jak říká: „Hraj šestku.“ A pak: „Hraj devítku.“ Radila mně i mé sestře a přitom sama hrála. Zdálo se, že jí neuniklo nic, co se dělo na stole, a současně věděla, jaké karty máme v ruce. A kouzlení v tom nebylo. Jak to jenom dělala? Pro každého znalého hráče karet jsou tohle základy. Čím lepší máte přehled o soupeřových kartách, tím je vaše šance na výhru vyšší. Jenže pro mě to tehdy bylo jako zjevení. Poprvé jsem si uvědomil, že i když jsou karty záhadné a hodně v nich záleží na štěstí, některé věci se přece jen můžu naučit a zvýšit tak svou šanci na výhru. Došlo mi, že babička nebyla jen nadaná klikařka. Vytrénovala si mozek. A to dovedu také.

Od té doby jsem ke každé hře usedal s vědomím, že každé rozdání znamená šanci se učit – stačí ji jen využít. A věděla to i babička. To ovšem neznamená, že by mi to nějak usnadňovala. Klidně mě mohla posadit ke stolu a provést mě tím, co mám a nemám dělat, naučit mě taktiky a strategie různých her. To ovšem nebyl její styl. Gami nebyla didaktický typ. Místo toho nám šla příkladem. A tak jsme hráli a hráli.

Hráli jsme Pounce, Černou kočku a mou nejoblíbenější karetní hru Sedma. Hráli jsme i babiččinu oblíbenou verzi žolíků, které říkala „pobřežní stráž“. A občas taky bridž. Propracovali jsme se i všemi karetními hrami z Hoyleho knihy her, oblíbenými i neoblíbenými – hrávali jsme dokonce i Pinochle.

A já Gami celou dobu sledoval. V počítačové vědě existuje takzvaný stavový automat, součást programu, která přijímá vstupní data a pak na základě souboru podmínek provede optimální kroky. Babička měla výborně vyladěný stavový automat na karty – její mentální algoritmus se systematicky propracovával všemi možnostmi, rozhodovacími stromy a teorií her. Tenkrát jsem tyhle koncepty nedokázal ani pojmenovat, ale intuitivně jsem je cítil. Všiml jsem si, že i když hra dospěla do nějakého neobvyklého okamžiku – najednou se objevila kombinace možných tahů a jejich nevýhod, se kterými se babička pravděpodobně ještě nikdy nesetkala –, obvykle vždycky udělala optimální tah. Pokud v nějaké fázi hry vyhodila dobrou kartu, v průběhu jsem pochopil, že ji předtím obětovala z dobrého důvodů – aby nakonec vyhrála.

Neúnavně jsme hráli a já prohrával a prohrával. Ale všechno jsem sledoval a zlepšoval se. A Gami mě celou dobu jemně povzbuzovala. „Dobře si to promysli, Treyi. Zamysli se,“ nabádala mě, když jsem zvažoval svůj další tah. Sice to nikdy nebylo vyřčeno nahlas, ale bylo jasné, že když budu používat mozek a soustředit se, přijdu na to, kterou kartu hrát. A třeba vyhraju.

Jednoho dne jsem vyhrál.

Nedoprovázely to žádné fanfáry. Nevyhrál jsem žádnou velkou cenu. Nikdo mě neplácal po ramenou. Vlastně si ani nevzpomínám, jakou konkrétní hru jsme hráli ten den, kdy se mi poprvé podařilo vyhrát víckrát než babičce. Ale vím, že babičku to potěšilo. Jsem si celkem jistý, že se i usmála a v duchu měla radost, jak rostu.

Po čase – trvalo to zhruba pět let – jsem začal vyhrávat neustále. Tou dobou už jsem byl skoro v pubertě a byl jsem od přírody soutěživý. Líbilo se mi svádět v hlavě mentální souboje, stejně jako onen pocit hlubokého uspokojení, když se zvládnete naučit novou dovednost. Karty mě naučily, že ať už se něco zdá sebesložitější, nebo dokonce sebetajemnější, člověk na to často stejně nakonec přijde. Že světu lze porozumět.

Narodil jsem se 28. října 1955 jako druhé ze tří dětí. Má o jednadvacet měsíců starší sestra Kristi se narodila v roce 1954, zatímco má mladší sestra Libby se na scéně objevila až téměř o dekádu později. Jako dítěti mi přezdívali „šťastný kluk“, protože jsem se neustále zubil od ucha k uchu. Ne že bych nikdy nebrečel, ale má zjevná radost očividně přebíjela všechny ostatní emoce. Další vlastnost, která se u mě začala objevovat už v raném dětství, by se dala popsat jako nadbytek energie. Neustále jsem se houpal. Nejdřív na gumovém koníku, kde jsem to vydržel celé hodiny. A houpání mi zůstalo i v pozdějším věku, jen bez koníka – kýval jsem se vsedě, vestoje, zkrátka kdykoli jsem nad něčím přemýšlel. Tohle kývání bylo pro můj mozek jako metronom. A pořád je.

Rodiče už záhy zjistili, že rytmus mé mysli se od ostatních dětí liší. Tak třeba Kristi jednoduše dělala, co se jí řeklo, snadno si dokázala hrát s jinými dětmi a už od první třídy měla samé dobré známky. O mně nic z toho neplatilo. Mamince to působilo starosti a varovala učitelky ve školce Acorn Academy, co mají čekat. Na konci mého prvního roku ve školce ředitel napsal: „Jeho matka nás na něj připravila, protože zjevně měla pocit, že je úplně jiný než jeho sestra. A my s jejím závěrem plně souhlasíme, jelikož se zdá být odhodlaný zapůsobit na nás svým naprostým ignorováním všech fází školního života. Neumí stříhat ani si obléct kabát, ale vůbec ho to nezajímá a zdá se být naprosto spokojený.“ (Zpětně je to úsměvné, protože jedna z Kristiiných nejranějších vzpomínek na mě se pojí s tím, jak ji frustrovalo, že to ona mě vždycky musí nacpat do kabátu a pak mě přimět lehnout si na zem, abych byl aspoň chvilku v klidu a ona mi ho mohla zapnout.)

Druhý rok ve školce Acorn Academy jsem si vysloužil nálepku „nově agresivní a vzpurné dítě“, čtyřletý kluk, který rád zpívá sólo a vydává se na imaginární výlety. Měl jsem potyčky s ostatními dětmi a byl jsem „po většinu času frustrovaný a nešťastný“, jak napsal do zprávy ředitel. Ale mé učitelky naštěstí obměkčil fakt, že jsem je zakomponoval do svých dlouhodobých plánů: „Máme pocit, že nás obecně přijímá a uznává, jelikož nás zahrnul do seznamu pasažérů na své plánované cestě na Měsíc,“ napsaly. (S tímhle plánem jsem o pár let předběhl i Kennedyho.)

Tyto projevy, kterých si mí učitelé a rodiče už v raném věku všimli, byly předzvěstí věcí budoucích. Se stejnou intenzitou, se kterou jsem se snažil rozlousknout babiččiny karetní dovednosti, jsem přistupoval i ke všem ostatním věcem, které mě zajímaly – zato na ty, které mě nezajímaly, jsem úplně kašlal. Věci, které mě zajímaly, zahrnovaly čtení, matematiku a možnost být sám ve své hlavě. Naopak mezi věci, o něž jsem nejevil vůbec žádný zájem, patřily každodenní činnosti a rituály, škola, krasopis, umění a sport. A taky většina věcí, které mi nakázala maminka.

Když jsem vyrůstal, boj mých rodičů s jejich hyperkinetickým, přechytralým a často divokým a věčně oponujícím synem z nich vysával většinu energie a celou rodinu tak nesmazatelně poznamenal. Až jako starší jsem lépe pochopil, jak instrumentální roli mí rodiče sehráli v tom, že jsem mohl po své nekonvenční cestě dokráčet až do dospělosti.

Můj táta byl známý jako milý obr – přestože měřil přes dva metry, vyzařovala z něho klidná slušnost, kterou byste u často nejvyššího muže v místnosti nejspíš nečekali. S ostatními lidmi jednal přímo a cílevědomě, což ho nejen definovalo, ale hodilo se mu to i v profesním životě právníka radícího různým společnostem a správním radám (i později, kdy zastával post prvního ředitele naší filantropické nadace). Přestože byl slušný, nezdráhal se říct si o to, co chce. A jako vysokoškolský student chtěl taneční partnerku.

Na podzim roku 1946 byl táta součástí vlny válečných veteránů, která využila štědrý vládní program opětovného začlenění vojáků do civilního života, umožňující milionům lidí získat vysokoškolské vzdělání, které by si jinak nemohli dovolit. Dle táty měl tenhle program jediný nedostatek – počet mužů na kampusu Washingtonské univerzity dalece převyšoval počet žen. A to znamenalo, že šance najít si taneční partnerku byly poměrně mizivé. Táta se proto v jednu chvíli rozhodl požádat o pomoc kamarádku. Jmenovala se Mary Maxwellová.

Věděl, že je ve vedení sesterstva Kappa Kappa Gamma, a tak se jí zeptal, jestli neví o někom, kdo by se chtěl seznámit s vysokým chlapíkem, který rád tancuje. A ona mu slíbila, že se poptá. Čas ubíhal, ale žádné seznámení se nekonalo. Když spolu pak jednoho dne šli kolem budovy sesterstva, táta se jí znovu zeptal, jestli by nevěděla o nějaké vhodné dívce.

„Jedna mě napadá,“ odpověděla. „Já.“

Maminka měřila sto sedmdesát centimetrů a táta jí řekl, že se přeceňuje. „Mary,“ odpověděl jí, „jsi moc malá.“

Maminka se k němu přitočila, stoupla si na špičky, dala si ruku na vršek hlavy a odsekla: „To teda nejsem! Jsem vysoká.“

Táta vždycky tvrdil, že jeho žádost o pomoc se seznámením nebyla žádný trik, jak mámu přimět, aby spolu šli na rande. Jenže přesně to se stalo. „U všech všudy,“ řekl jí, „tak pojďme na rande.“ A o dva roky později se vzali, nebo tak se to aspoň v rodině traduje.

Vždycky jsem tuhle historku moc rád poslouchal, protože dokonale vystihuje osobnosti mých rodičů. Táta: rozvážný a nesmlouvavě pragmatický, někdy dokonce i v srdečních záležitostech. Maminka: společenská žena, která se nebála jít za tím, co chce. Je to hezký příběh, takový extrakt z celého jejich příběhu o rozdílech, které byly mnohem větší než jen výška a které nakonec sehrály roli v tom, kým jsem se měl stát.

Maminka si velmi pečlivě vedla záznamy o svém životě, a to v podobě různých alb s fotkami z rodinných výletů a školních besídek a knížek s výstřižky z novin a telegramů. Nedávno jsem narazil na dopisy, které si s tátou vyměňovali rok před svou svatbou na jaře 1951. Šest měsíců před svatbou žil táta ve svém rodném městě a pracoval tam jako právník – bylo to jeho první zaměstnání poté, co toho roku získal diplom z práv. Maminka byla opět na univerzitě, kde dokončovala poslední ročník. Dopis, který napsala v říjnu, začíná vyjádřením naděje, že se jí na následujících stránkách podaří vyvarovat „emoční nestability“, kterou cítila, když spolu téhož dne o něco dříve mluvili. Nijak to nerozváděla, ale zdá se, že ohledně jejich nadcházejícího svazku existovaly určité předsvatební obavy týkající se toho, jak překonat jisté rozdíly mezi nimi. Maminka v dopise vysvětlovala:

Můj objektivní závěr ohledně našeho vztahu zní, že toho máme hodně společného a náš vztah je opravdu hezký. Ve společenském i rodinném životě chceme stejné věci. Myslím, že je pravda, že si oba přejeme velmi úzké manželství – tedy že chceme, aby se z nás dvou stal jeden. Přestože pocházíme z různých společenských a rodinných zázemí, oba dobře chápeme, jaké problémy se od toho odvíjejí, protože my jakožto dva individuální lidé jsme si velmi podobní. Oba se rádi zabýváme ideami, neustále o nich přemýšlíme a učíme se… Oba si přejeme totéž – co nejvíc uspět v tomto světě, ale pouze pokud bude tento úspěch získaný čestně a férově. I když si oba úspěchu velmi ceníme, ani jeden z nás o něj nestojí, pokud by byl nečestný nebo poškodil někoho jiného. Chceme, aby tyto základní hodnoty sdílely i naše děti. Možná že naše „prostředky“ k dosažení tohoto cíle se budou poněkud lišit, ale jsem přesvědčená, že se s tím dokážeme vypořádat solidním způsobem, který bude doplňovat postoje nás obou… Dobře víš, Bille, že když mě budeš skutečně milovat, udělám pro tebe cokoli na světě.

Miluju tě, Bille.

Mary

V tom dopise jsem zahlédl náznaky soukromého vyjednávání, které jistě pokračovalo celé mé dětství i později. Rodičům se téměř vždy podařilo vypořádat se vším solidním způsobem, alespoň navenek, a veškeré rozdíly pramenící převážně z jejich odlišné výchovy řešili v soukromí.

Moje maminka Mary Maxwellová vyrostla v rodině, jejíž kulturu stanovil její dědeček J. W. Maxwell – bankéř, který mou maminku zbožňoval a byl jí vzorem, jak se v životě neustále zlepšovat. Když byl J. W. ještě malý kluk a žil v Nebrasce, nechal školy a domluvil si práci u místního bankéře, kterému výměnou za nocleh, stravu a nějaké peníze vykopával suterén. Když po dvou měsících lopatu odložil, bankéř mu nabídl místo ve své bance. Tehdy mu bylo pouhých patnáct let. Poté, co se několik let učil bankovní řemeslo, se přestěhoval do státu Washington, aby si tu vybudoval nový život. Jenže jeho začínající banka neustála ekonomickou krizi roku 1893 a pobřežní město, o kterém si myslel, že bude vzkvétat, naopak zkrachovalo. Nakonec si našel stabilní zaměstnání jako kontrolor federální banky, což znamenalo, že často celé měsíce nebyl s rodinou a místo toho na koni, v povozu či vlakem cestoval napříč západem a hodnotil kondici menších bank. Nakonec se mu podařilo založit si svou vlastní banku. Zemřel v roce 1951 ve věku osmdesáti šesti let, ale ještě předtím byl můj pradědeček předsedou jedné velké banky v Seattlu a také občanský aktivista. Za života zastával také post starosty, státního zákonodárce, člena školní rady a guvernéra Federálního rezervního systému.

Základ bohatství a příležitostí, který položil můj pradědeček, dále rozšířil můj dědeček, rovněž bankéř, takže mamince v dětství vůbec nic nechybělo. Byla výbornou studentkou, která se svou rodinou a širokým okruhem přátel provozovala plejádu sportů a dalších aktivit. Neděle byly vyhrazené pro rodinné pikniky a v létě se chodilo plavat k domu jejích prarodičů na pláži v Pugetově zálivu. Zásadní součástí všech těchto setkání byl sport a hry – stálicemi byly hlavně kroket, hra „šoupaná“ a jízda na koni. Nebylo pochyb o tom, že se maminka naučí hrát tenis, jezdit na koni i ladně lyžovat. V rodině Maxwellů hry sloužily také jako zdroj ponaučení. Tak například golf byl jakousi obdobou bankovnictví, protože oboje, jak napsal její dědeček, vyžadovalo „dovednost, pravidelný trénink, rozvážnost, trpělivost, výdrž a ostražitou duchapřítomnost“.

V jednom z maminčiných alb je fotka z doby, kdy jí byly tři nebo čtyři roky. Rodiče ze sousedství shromáždili své děti na skupinovou fotku, na které mělo každé dítě svou tříkolku. Gami na zadní stranu fotky napsala její příběh. Jeden z chlapců měl největší tříkolku ze všech. Maminka si ji s ním chtěla vyměnit, aby ona měla tu největší. A nějakým způsobem se jí povedlo, že s tím ten kluk souhlasil. Na výsledné fotce pak maminka přímo září a sedí na největší tříkolce, o celou hlavu vyšší než všichni ostatní. Maminka se nikdy nebála být silná a zabírat prostor.

Nicméně za své sebevědomí a ambicióznost maminka pravděpodobně stejnou měrou vděčila jak příbuzným ze strany Maxwellů, tak i Gami, která nejenže vynikala v kartách, ale byla také nejlepší studentkou svého ročníku na střední škole, jíž připadla čest pronést rozlučkovou řeč, nadanou hráčkou basketbalu, byla neuvěřitelně sečtělá a toužila po lepším životě mimo rodné město. S dědečkem se babička seznámila na Washingtonské univerzitě. Maminka se vydala v jejích šlépějích, když na stejnou univerzitu nastoupila v roce 1946, a to s plnou podporou dvou ambiciózních rodičů a celé rodiny shodně přesvědčené o tom, že bude excelovat.

Na opačné straně Pugetova zálivu, než leží Seattle, se nachází tátovo rodné město Bremerton, známé hlavně námořními doky oslavovanými jako místo, kde se spravují poničené válečné lodě. Nicméně o pouhých pár let dřív měl Bremerton pověst gamblerského města, kde se nachází víc barů, než kolik člověk za den zvládne obejít.

Když jsme vyrůstali, jezdili jsme s Kristi do Bremertonu trajektem navštívit tátovy rodiče. Od trajektu stačilo vyjít kousek do kopce a ocitli jste se v domě, kde táta vyrostl. Byl to malý modrý bungalov stojící v tiché ulici. Vždycky jsme u prarodičů jednu nebo dvě noci přespali. Když zrovna běžela televize, děda se díval na box, což bylo v podstatě jediné rozptýlení, které si dovolil. Babička z tátovy strany Lillian Elizabeth Gatesová měla stejnou zálibu v kartách jako Gami, takže jsme často hrávali i s ní. Stejně jako prarodiče z máminy strany i tátovi rodiče vyznávali křesťanskou vědu. Z návštěv u prarodičů Gatesových mi v hlavě utkvěla vzpomínka, jak babička každé ráno sedí v kuchyni s šálkem kávy a tiše dědovi předčítá každodenní biblické lekce od Mary Bakerové Eddyové.

Když nám táta vyprávěl o svém dětství, všechny zmínky o jeho otci působily smutně. Popisoval ho jako workoholika, který v životě neměl moc času na cokoli jiného. Po mém pradědečkovi zdědil obchod s nábytkem, který sice přežil Velkou hospodářskou krizi, ale jen tak tak. Dědeček si neustále dělal starosti ohledně rodinných financí a stal se tak zajatcem svého byznysu. Za malým modrým domkem vedla úzká ulička, kterou můj děda dřív chodíval z práce domů, aby mohl ze země posbírat kousky uhlí, které tam popadaly z koreb náklaďáků. Táta nám vyprávěl, že děda nikdy nechodil do kina ani ho nikdy nevzal na baseballový zápas – tyhle činnosti považoval za zbytečná vyrušení, obírající ho o čas, který může strávit v obchodě. Podle táty děda neustále působil, že se něčeho bojí.

Svým způsobem to člověk dědovi nemohl mít za zlé, protože jako dítě poznal chudobu. Vyrůstal ve městě Nome na Aljašce, kde jeho rodina živořila, když se můj pradědeček – první Bill Gates v naší rodině – koncem devatenáctého století pokoušel zbohatnout během zlaté horečky. Bill Junior musel už v osmé třídě odejít ze školy, aby rodinu pomohl finančně zajistit. Prodával noviny na zmrzlých ulicích Nomu a nepohrdl ani žádnou jinou prací, která se zrovna namanula, zatímco jeho otec hledal zlato. Ale nakonec se po čase přestěhovali zpátky do Seattlu a začali se věnovat nábytkářství. Rodina se měla lépe, ale úzkost ze zážitků z raného dětství nikdy nezmizela.

Dědeček měl rovněž, slovy mého otce, velmi zúžený náhled na svět. Táta to částečně připisoval jeho životním nejistotám. Dědovi totiž chybělo plnohodnotné vzdělání, a tak se držel takzvaných axiomů, jak jim říkal můj táta – rigidních pravidel týkajících se světa a života obecně. „Nauč se vydělávat, synu, nauč se vydělávat,“ nabádal mého otce. Vzdělání bylo dle dědy jen způsob, jak si osvojit dovednosti potřebné pro získání práce. Nic víc.

Moje babička, hrdá nejlepší studentka svého ročníku na střední škole, jíž rovněž připadla čest pronést závěrečnou řeč, se řídila svým vlastním axiomem, který ovlivnil názory mého táty, pokud jde o sebezdokonalování: „Čím víc toho víš, tím víc toho nevíš.“ Ale doma to babička neměla vždycky snadné. Přestože ženy si v té době začaly ve společnosti prošlapávat nové cesty, děda uvízl v dobách dávno minulých. Tátově starší sestře Merridy nedovolil udělat si řidičský průkaz, a že by ji poslal na vysokou školu, vůbec nepřipadalo v úvahu. Veškeré dovednosti, které žena dle jeho názoru potřebovala, se týkaly domácnosti.

Táta si velmi dobře uvědomoval, že mezi ním a jeho otcem zeje intelektuální propast. Děda sice nebyl negramotný, ale stěží dokázal číst, zatímco můj táta toužil používat hlavu a chtěl studovat na univerzitě. Nehodlal se podřídit plánům svého otce a převzít po něm podnikání s nábytkem.

Nicméně hned vedle tátova rodného domu se nacházelo cosi zdánlivě pocházejícího z nějaké pohádky – cihlový štukovaný dům v normanském slohu s vitrážovými okny a věží s kuželovitou střechou. Ten dům se natolik lišil od ostatních malých bungalovů, které stály všude okolo, že mu místní začali přezdívat „zámek“. Tátova cesta za lepším životem započala tehdy, když začal trávit čas v zámku s rodinou Bramanových. Jejich nejstarší syn Jimmy a můj táta byli v dětství nerozluční kamarádi. Táta nám vypravoval, jak obdivoval Jimmyho schopnost proměnit i ten nejztřeštěnější nápad v realitu a společně trávili čas tím, že si vymýšleli nejrůznější plány a podniky. V předzahrádce si zřídili stánek s hamburgery a na zahradě provozovali cirkus. Když si představím, že děti z okolí platily za to, aby mohly vidět mého tátu bez trička, jak leží na posteli z hřebíků, musím se smát. Společně s Jimmym také vydávali noviny, The Weekly Receiver, v kterých si jejich sedmdesát předplatitelů za pár centů mohlo přečíst zprávy, které už se předtím objevily v rádiu, stejně jako výsledky místních školních fotbalových a baseballových zápasů.

Táta se pro rodinu Bramanových stal jakýmsi náhradním synem. Jimmyho táta mu byl mentorem a vzorem člověka, jakým se toužil stát i táta. Přestože Dorm Braman nedokončil střední školu, založil největší dřevařské závody v Bremertonu a později se stal poddůstojníkem námořnictva, byl zvolen starostou Seattlu a nakonec zastával i post zástupce ministra dopravy v Nixonově administrativě. A onen nevšední dům s věží si postavil vlastníma rukama.

Dorm „absolutně neuznával osobní omezení“, prohlašoval táta obdivně. Tenhle étos Dorm vštípil chlapcům v rodině i svému skautskému oddílu, do kterého se můj táta přidal, jakmile oslavil dvanácté narozeniny.

Můj dědeček ani Dorm nedokončili školu, ale s tímto hendikepem, stejně jako s následnými životními příležitostmi, se vyrovnali naprosto odlišným způsobem. Dědeček vedl úzkostný život a striktně se držel svých rigidních pravidel. Zato Dorm se nezdržoval tím, co mu chybělo, a naopak se soustředil na to, kým se může stát. A můj táta dával přednost Dormově světonázoru.

Na podzim třetího ročníku na střední si vzal táta z komody ve svém pokoji pětaosmdesát dolarů, ušel čtyři bloky pěšky k prodejně s ojetými auty a pořídil si tam Ford kupé model A 
z roku 1939 s terénními pneumatikami. Děda mu totiž nedovolil řídit rodinné auto – pro sedmnáctiletého řidiče to bylo příliš riskantní. Táta ještě nebyl dost starý, aby si mohl legálně pořídit auto, a tak k podpisu kupní smlouvy přesvědčil svou sestru. (Když nám táta tuhle historku později vypravoval, občas řekl, že mu to auto sestra dokonce koupila jako dárek k narozeninám.)

Udělal to, přestože věděl, že jeho otec bude naštvaný – a to nejen na něj. Děda by nikdy neutratil peníze za auto pro svého syna. A teď auto vlastnila jeho sestra, která ani nesměla řídit.

Táta autem dojel domů a tam nonšalantně oznámil, že se právě stal hrdým majitelem omláceného světle zeleného kupé. Před barákem se strhl křik, který babičku natolik vyděsil, že otce se synem nahnala dovnitř, posadila je ke stolu a přinutila je se usmířit. Táta trval na tom, že udržet auto v provozu nebude finančně nijak náročné, a nakonec svého otce přesvědčil, aby se s ním šel projet. Rád si ty dva představuju spolu v autě, tvrdohlavý stárnoucí muž, který se konečně podvolil nadšení svého syna. Té noci vstal táta hned dvakrát z postele, aby se oknem podíval na svou novou koupi. „Chystal jsem se zmáčknout tlačítko – konečně svoboda!“ napsal táta do školní eseje.

Táta své auto pojmenoval Clarabelle, protože se to podle něj dobře hodilo k charakteru vozu připomínajícího člověka ve středních letech. Clarabelle tátovi přinesla svobodu. Jezdil s ní na rande, fotbalové zápasy i rybařit. Občas se jich do Clarabelle namačkalo až deset – tísnili se na ošoupaných sedačkách, viseli na blatnících a rachotili si to po ulicích Bremertonu i po rozježděných cestách v okolních lesích.

Tou dobou se táta začal odchylovat od křesťanské vědy a vůbec zpochybňovat náboženství obecně. V posledním ročníku na střední trávili táta a dva jeho kamarádi nedělní večery u svého školního trenéra basketbalu Kena Willse, který byl ve škole velmi oblíbený a o nedělích otvíral svou tělocvičnu pro kohokoli, kdo preferoval basket před kostelem. Večer pak táta a jeho kamarádi poslouchali trenérovy argumenty, proč by měli začít zpochybňovat Starý zákon a existenci Boha.

V té době byly Spojené státy americké už téměř dva roky zapojené do druhé světové války a řada tátových kamarádů a většina mužů mladších pětačtyřiceti let, kteří tehdy ještě nebyli odvedeni, se připravovala na odchod do války. Na nebi nad Bremertonem se vznášely obrovské balóny protiletecké obrany, které ho měly chránit před útoky japonských střemhlavých bombardérů. V bremertonských docích na úpatí kopce se totiž opravovala loď USS Tennessee a další válečné lodě poničené při útoku na Pearl Harbor v roce 1941. Když táta dokončil střední školu, přidal se k vojenským zálohám, díky čemuž mohl nastoupit na Washingtonskou univerzitu, dokud nebude povolán do aktivní služby. Povolávací rozkaz přišel na konci prvního ročníku. V červnu 1944 – týden poté, co se stovky tisíc amerických vojáků vylodily na plážích v Normandii – táta nastoupil k základnímu výcviku v Arkansasu.

A právě tehdy se táta rozhodl změnit si jméno. V jeho rodném listě stálo „William Henry Gates III.“, což podle něj znělo na syna prodejce nábytku až příliš snobsky. Kromě toho byl přesvědčený, že číslovkou implicitně naznačený status „toho třetího“ způsobí, že se mu seržanti a ostatní vojáci budou posmívat a možná ho i šikanovat, a tak si oficiálně zažádal o odstranění číslovky a její nahrazení slovem „Junior“ neboli „mladší“.

Ze základního výcviku a později i z vojenské akademie často posílal dopisy domů, a přestože je psal jako devatenáctiletý mladík, úplně v nich tátu poznávám. Psal s humorem, vědom si svých kvalit popisoval, jak usilovně pracuje, a nezdráhal se ani vyjadřovat své city k rodině doma. Jeho dopisy se také prolínala frustrace z toho, jak je pro něj obtížné naplánovat si návštěvu domova, protože armádní rozvrh je velmi nejistý. Jeho tón byl hravý a omlouval se za to, že od rodičů potřebuje další peníze na drobné nákupy (spodního prádla) a taky proto, že jednomu rekrutovi půjčil patnáct dolarů. Ale většinu času se zamýšlel nad svým životem. Rodičům reportoval, že být v armádě je těžké, ale že se soustředí na to, jak roste a snaží se být lepším. A také žasl nad tím, že je vystaven úplně novému světu plnému mladých mužů ze všech společenských vrstev – chudých, bohatých i odlišné barvy pleti. Se skupinou jižanů se táta dohadoval o občanské válce.

Ve vojenské akademii se prováděla pravidelná přezkoumání, a pokud člověk neprošel, jednoduše ho vyhodili. Táta viděl, že po každém přezkoumání je jeho třída menší a menší. A přestože se mu dařilo se na škole udržet, měl z každého dalšího přezkoumání obavy, hlavně z kliků, přítahů na hrazdě, plazení po břiše na sto metrů a dalších fyzických testů. Do armády nastoupil „víceméně jako chcípáček“, jak sám napsal. „Mám pocit, že se tu z pouhého kluka měním v muže. Vím, že jestli mě odsud vyrazí, nikdy se přes to nepřenesu. Ale věřím, že když to zvládnu, tak ke všem budoucím problémům v životě budu přistupovat sebejistěji a s větší vervou. Určitě tady dospěju. A nemyslím tím jen po psychické stránce, ještě nikdy v životě jsem nebyl v lepší formě.“

Táta školu dokončil – promoval jako druhý důstojník –, a když Japonsko 15. srpna 1945 kapitulovalo, zrovna se plavil na Filipíny. Většinu svého nasazení strávil jako součást první skupiny amerických vojáků v Tokiu. Jeho dopisy z té doby jsou plné závratných kontrastů: popisuje v nich krásu ranního výstupu na horu Fudži i šokující stav Tokia po amerických zápalných pumách – ohořené domy a budovy, z kterých nezbylo nic než betonové skelety.

Táta o svých zážitcích z armády mluvil jen zřídka. Dobře věděl, jaké měl štěstí. Vojenská akademie ho na půl roku uchránila před vřavou bitvy a pak válku ukončila atomová bomba. Řada jeho kamarádů takové štěstí neměla a ti, kterým se podařilo vrátit domů, si válku přivezli s sebou. Přítele mých rodičů, který v Seattlu bydlel nedaleko od nás, střelili do hlavy, ale přežil. A pak měl doma vystavenou svou poničenou helmu i Purpurové srdce. Když se táty někdo ptal, odpověděl mu, že služba v armádě pro něho byla nesmírně cenná, ale dál to nijak nerozváděl.

Když se vrátil do Spojených států, nemohl se dočkat, až dostuduje a začne si budovat kariéru… a taky až vyrazí tancovat.

Mí rodiče se spřátelili, když oba působili jako vládní dobrovolníci z řad studentů. Studentský spolek Washingtonské univerzity sloužil nejen jako studentský orgán, ale i jako společenský klub, takže rodiče měli spoustu příležitostí trávit spolu čas. V té době spolek bojoval proti dlouhodobé politice vedení univerzity zakazující politické projevy. Vím, že tahle politika tátu rozčilovala a usilovně se snažil zákaz zrušit, ačkoli nakonec k tomu nedošlo.

Mamince se, na rozdíl od jejího budoucího přítele, který rád pracoval v pozadí, nejvíc dařilo v centru dění, zvlášť když ji na tento post vybrali její vrstevníci. Se svým typickým odhodláním ve třetím ročníku rozjela dobře organizovanou kampaň na post tajemnice studentského senátu. Pro svou kampaň napsala písničku (pomohlo, že slova tajemnice – secretary – a Mary se v angličtině rýmují) a svým podporovatelům připravila i osnovu toho, co mají říkat, až budou obvolávat studenty a žádat je o jejich hlas. V den voleb pak úzkostlivě sledovala, jak pět tisíc volících studentů odevzdává své hlasy. Maminka porazila oponenty na celé čáře.

V jednom ze svých alb si schovala blahopřejné telegramy od přátel a příbuzných, spolu s ručně psaným vzkazem od členek jejího sesterstva. Založila si tam i dopis od svého dědečka, ve kterém vyjmenovával všechny její úspěchy, kterých toho jara dosáhla – byla zvolena jak tajemnicí studentského senátu, tak prezidentkou svého sesterstva, a ještě k tomu vyhrála první místo v lyžařském závodě. Jako odměnu za tyto tři výhry jí dědeček k dopisu přiložil sedmdesát pět dolarů (ekvivalent dnešního zhruba tisíce dolarů) a pogratuloval jí, že se „odhodlala stanout ve středu pozornosti“.

Představit si rané přátelství mých rodičů je pro mě snadné. Maminka byla velmi srdečná a zdvořilá a díky těmto vlastnostem měla téměř magickou schopnost propojovat lidi. Kdybyste se objevili na nějakém večírku, kde nikoho neznáte, maminka by byla první, kdo by vám podal ruku, přivítal vás a uvedl vás mezi ostatní přítomné. Duchovní v našem kostele jednou řekl, že moje maminka „nikdy nepotkala nedůležitého člověka“.

Dokážu si živě představit, jak cítila potřebu onoho vysokého, hubeného Billa Gatese Juniora rozmluvit. Viděla, že je odměřený, a snažila se rozlousknout jeho příběh – odkud pochází, jaké má přátele a co ho motivuje. A rychle našli společnou řeč – lidi a záležitosti týkající se studentského senátu. Maminka to dělala, aniž by s ním flirtovala. Táta byl o dva roky starší a už se mu pomalu začínala rýsovat pleš. Nebyl to žádný klasický krasavec, na rozdíl od tehdejšího maminčina přítele. Ten má na fotkách ostřeji řezané rysy. Víc odpovídá průměrným představám o pohlednosti.

Ale maminku Bill Gates přesto zaujal. Když promluvil, nezazněla žádná zbytečná slova. Vyjadřoval se logicky, jasně a analyticky. Existují lidé, kteří přemýšlejí nahlas – třeba maminčina nejlepší přítelkyně Dorothy –, ale tenhle mladý muž mluvil natolik moudře, že působil starším a hloubavějším dojmem než ostatní. A navíc s ním byla legrace. Široce se usmíval a obecně měl radostnou povahu.

Tátu zase přitahovala mámina energie, její bystré uvažování i to, že se nebála vyjádřit svůj názor, ačkoli to znamenalo říkat druhým, co je pro ně podle ní nejlepší. „Bille, myslím, že by bylo dobré, kdybys…“ je věta, kterou táta pravděpodobně slyšel už brzy po jejich seznámení.

A navíc se jim spolu dobře tancovalo.

Všechno ostatní o počátku jejich společného příběhu lze vyčíst z fotoalb Mary Maxwellové. Od jara 1948 je na fotografiích zachycena na různých plesech, večírcích a dalších univerzitních akcích po boku onoho chlapíka s ostře řezanými rysy. Ale počátkem roku 1950 se museli rozejít, protože žádné další fotky onoho chlapíka už v albu nejsou – jen fotografie z poloformálního plesu Dreamer’s Holiday zkraje roku 1950: moje budoucí maminka a táta usazení za stolem a usmívající se do objektivu. Táta na jaře toho roku promoval a díky zrychlenému programu pro válečné veterány získal nejen vysokoškolský titul, ale i diplom z práv. Maminka promovala o rok později, kdy získala diplom z pedagogiky.

Veškeré rozdíly zmiňované v jejich dopisech se rodičům zjevně podařilo vyřešit, protože v květnu roku 1951 se vzali. Maminka se brzy připojila k tátovi, který v té době pracoval v Bremertonu pro místního právníka, jenž zároveň zastával post městského právního zástupce. V práci táta pomáhal lidem s rozvody a také se věnoval soudním případům předloženým místní policií. Maminka mezitím začala učit na druhém stupni základní školy, do které táta jako kluk chodil.

V Bremertonu strávili dva roky, ale pak je vyhlídka lepší práce a bohatšího společenského života přilákala zpátky do Seattlu. Pár měsíců po mém narození jsme se stěhovali znovu, tentokrát do nově postaveného domu ve View Ridge, čtvrti v severním Seattlu se základní školou, dětským hřištěm a knihovnou, vše v docházkové vzdálenosti. Když jsme do téhle čtvrti přišli, ještě se budovala. Mám film, který táta natočil krátce po našem nastěhování, a je na něm vidět prašný dvorek, na kterém jsme ještě nevyseli trávu. Moje sestra jezdí na tříkolce po chodníku, který je tak čistý, že beton působí téměř tekutě. Na protější straně ulice se tyčí dřevěná konstrukce rozestavěného domu. Když si ten film pustím, pokaždé mě zarazí, jak bylo tenkrát všechno nové, jako kdyby byla celá čtvrť čerstvě postavená pro děti, jako jsme byli my.

DRUHÁ KAPITOLA /
View Ridge

Na začátku se ozvalo jedno velké BUM a celý dům se otřásl. Maminka se zrovna rozloučila s Kristi, se mnou a naší chůvou a zamířila ke dveřím, protože se s tátou chystali na večeři. Když se dům začal třást, maminka zamrzla na místě s rukou na klice. V tu chvíli jsme zadním oknem zahlédli, jak nám přes dům přeletěla střecha z našeho přístřešku pro auto, s rachotem dopadla na zahradu a zdemolovala sousedovi plot.

Maminka nás nahnala do suterénu, kde jsme se choulili vedle konzerv s jídlem a dalších zásob pro případ jaderného útoku. V roce 1962 se totiž bomba zdála mnohem pravděpodobnějším narušitelem pátečního večera než skutečná příčina – tornádo, první zaznamenaný případ v celé historii Seattlu. Utvořilo se v naší čtvrti View Ridge, chvilku řádilo u nás v ulici a pak přes naši zahradu zamířilo nad Washingtonovo jezero, na jehož hladině vytvořilo třicetimetrový sloupec vody tyčící se k nebi. Za patnáct minut bylo po všem. Jako zázrakem nebyl nikdo zraněn. Kromě vyvrácených stromů a rozbitých oken tvořil většinu škod v naší čtvrti náš přístřešek na auto. Deník Seattle Post-Intelligencer k nám poslal svého reportéra a fotografa. Maminka fotografii doprovázející onen článek, na které dítě ze sousedství pózuje na našem rozbořeném přístřešku, založila do alba k dalším vzpomínkám na mé dětství.

„Vystavované exponáty vznikly díky nesmírnému úsilí v oblastech vědy, technologií a průmyslu,“ oznámil prezident Kennedy přes satelitní spojení, když výstavu zahajoval z Floridy. „Je to ztělesnění ducha míru a spolupráce, se kterým přistupujeme k nadcházejícím desetiletím.“