NIGHTBANE

Copyright © 2023 by Alex Aster

All rights reserved.

Translation © 2025 by Zuzana Halamíčková

ISBN 978-80-284-0198-6

Obsah

TAJNÉ DVEŘE

PRAVDA A LEŽ

LÉTAJÍCÍ HOSTINA

ROZHODOVÁNÍ

KORUNOVACE

ZNAMENÍ

POVSTALCI

ODPOUTANÁ

TENKRÁT

OBLÍBENÁ

TENKRÁT

JAKO KDYŽ KLÍČ ZAPADNE DO ZÁMKU

ENYA

JED

LYNX

ODRAZ

TENKRÁT

ZLATÁ RŮŽE

PLANÁ KVĚTINA

ILUZE

PROROCTVÍ

TENKRÁT

ODHALENÍ

TENKRÁT

DNES NEZEMŘU

TENKRÁT

HRANICE MEZI ŽIVOTEM A SMRTÍ

TENKRÁT

LESNÍ PŘÍŠERY

TENKRÁT

ROZPOLCENÁ

TENKRÁT

ŽÁDOST O POMOC

TENKRÁT

BOLEST

TENKRÁT

ZBROJ

TENKRÁT

NEXUS

TENKRÁT

LOAJALITA

TENKRÁT

ZMIZELI

TENKRÁT

SHLEDÁNÍ

TENKRÁT

TENKRÁT

ODPUSŤ MI TO

ODEMČENO

TENKRÁT

PORTÁL

OSUD NA ROZCESTÍ

TENKRÁT

DEN A NOC

TENKRÁT

OBĚŤ

TENKRÁT

CHYBĚJÍCÍ DÍLEK

PŘIPOUTANÁ

PRAVDA

PODĚKOVÁNÍ

Rronovi – díky tobě je skutečný svět lepší než ten fiktivní.

Přede mnou leží můj jed i můj lék.

J. Addison, Cato: Tragédie, 1713

TAJNÉ DVEŘE

Isla Crownová ucítila vzadu na jazyku pachuť smrti.

Před chvilkou odemkla tajnou místnost v Zrcadlovém paláci. Uvnitř vířila energie, cosi šeptala v jazyce, kterému nerozuměla, a promlouvala k něčemu, co měla uložené hluboko v morku kostí. Připadalo jí to naléhavé a zřejmé, jako odpověď na otázku, kterou jaksi zapomněla.

Zbytek opuštěného paláce se rozpadal, ale tyto dveře zůstaly po celou dobu trvání kleteb zavřené. Její předkové se postarali o to, aby zůstaly tajemstvím. Jediným klíčem byla její koruna. Když je s kvílivým vrznutím otevřela, pomyslela si, že musely být tak důkladně skryté z nějakého důvodu.

Když nakoukla dovnitř, srdce jí bilo jako splašené. Než však stačila něco zahlédnout, škvírou se prodrala jakási síla a udeřila ji do hrudi, až odletěla na opačný konec místnosti.

Dveře se s prásknutím zavřely.

Chvíli bylo ticho. Téměř klid a mír, které se staly vytouženým, nejvzácnějším luxusem. Nic víc si teď už neodvažovala přát. Úlevu od bolesti, jež jí pulzovala v hrudi, kde jí šíp roztrhl srdce na dva kusy. Od myšlenek, které jí pustošily mozek jako hmyz hodující na mršině. Za posledních pár týdnů toho tolik získala a tolik ztratila! A ne zrovna vyváženě.

Na onu vteřinu se jí konečně podařilo vyprázdnit si hlavu.

Než se praštila o kamennou podlahu a ten klid nahradil výjev masakru.

Mrtvoly. Zkrvavené. Zuhelnatělé. Neviděla, ze které říše pocházejí, rozeznávala jen jejich kůži a kosti. Kolem těl se rozlévala temnota jako inkoust z převržených kalamářů, jenomže se neusadila, nevytvořila loužičku ani nezmizela.

Ba ne. Tenhle temnostín požíral.

Pohltil to, co z mrtvol zbylo, a potom obrátil pozornost k ní. Plazící se úponky temnoty, chladné a vlhké jako bezvládné končetiny. Než se stačila pohnout, stíny jí rozevřely rty a přinutily ji, aby je vypila. Lapala po vzduchu, ale na jazyku cítila jen smrt.

Všechno zčernalo, jako by hvězdy, měsíc i slunce byly jen svíčky, které někdo jednu po druhé sfoukl.

A pak ten temnostín promluvil.

„Islo.“ Promluvil jeho hlasem. Grimovým hlasem! „Vrať se mi. Vrať se –“

Zamrkala a najednou byla zpátky v Zrcadlovém paláci. Všude samá zrcadla odrážející sluneční svit a stromy připomínající kostlivce. Větve se otíraly o zbylé sklo a natahovaly se po ní jako ruce.

A Oro. Okamžitě byl u ní a popadl ji do náručí. Na dramatické reakce si zrovna nepotrpěl, a o to víc ji jeho zděšený výraz znepokojil.

Isla si ohmatala tvář a zjistila, že jí z nosu, uší i očí prýští krev a stéká jí po tvářích. Hleděla na krev na prstech a nedokázala myslet na nic jiného než na to, co právě spatřila.

Co to bylo? Nějaká předtucha?

Varování, co Grim provede, pokud se k němu nevrátí?

Nevěděla, ale jedno bylo jisté: jakmile ty dveře otevřela, něco je zase přibouchlo. V té místnosti něco je.

A nepřeje si, aby to objevila.

PRAVDA A LEŽ

„Odmítlo mě to,“ divila se Isla. Nedávalo jí to smysl. Ta síla k ní promlouvala, cítila to. Tak proč se ty dveře zase zavřely?

Králova zlatá koruna se zableskla, jak naklonil hlavu a pozoroval ji. Stál od její postele tak daleko, jak jen místnost dovolovala.

Na tom však nezáleželo. I na několik kroků cítila to pouto, které je svazovalo. Něco jako lásku.

Něco jako sílu.

Oro konečně promluvil. „Ještě nejsi připravená. Nemyslím, že by ta koruna byla jediný klíč. Pokud se ty dveře nemají dát snadno otevřít, pak je možná začarovali tak, aby to dokázala jen vládkyně Říše divočiny.“

„Já přece jsem…“

„Taková, která plně ovládla své schopnosti.“

Ehm.

Isla se zasmála. Nemohla si pomoct. Samozřejmě že tenhle ostrov bude pořád přicházet s dalšími a dalšími způsoby, jak jí předhazovat její neschopnost. V tomto bodě už jí to připadalo jako nějaká hra. „Jestli máš pravdu, tak nejspíš zůstanou zavřené,“ konstatovala a upřeně zírala na skvrnu na zdi. Z přírodňanských mistrů už zbyly naživu jen její opatrovnice, a ty nepřipadaly v úvahu. Jestli jí ještě někdy přijdou na oči, zabije je za vraždu svých rodičů. A za všechny ty lži, kterými ji krmily.

Ticho dosáhlo bodu varu a přeteklo. Orovy starosti o ni byly téměř hmatatelné, horko zabarvené obavami. Měla co dělat, aby neobrátila oči v sloup. To, že ji nějaké snobské dveře odmrštily přes celou místnost, nebylo z toho všeho, čím si prošla, zdaleka tím nejhorším.

Štvalo ji, že si s tím Oro dělá takové starosti, a nenáviděla se za ten vztek, který v ní zatvrdl do čepele útočící i na něco tak nevinného, jako jsou obavy. Poslední dobou však jaksi nebyla schopná svoje emoce ovládat. Někdy se probudila a neměla energii ani na to, aby vstala z postele. Jindy zuřila tak, že se přenesla do Říše divočiny jenom proto, aby se měla kde vyřvat.

„Naučím tě to,“ nabídl jí Oro.

„Ty přece nejsi přírodňanský mistr.“

„To nejsem,“ připustil. „Ale ovládl jsem moc čtyř říší. Jejich schopnosti se liší, ale zachází se s nimi podobně.“ Mluvil s ní laskavě, laskavěji, než si zasloužila. „Právě díky tomu jsem mohl použít i tvoje.“

A tak ji zachránil. Kdyby Oro tenkrát v Zrcadlovém paláci nevyužil pouto mezi nimi a nepoužil její schopnosti, usmažila by se v jádru ostrova zaživa. V té chvíli vyšly najevo city, jež k němu chovala. To, že měl přístup k jejím schopnostem, znamenalo, že ho miluje.

Třebaže ani nevěděla, co je taková láska vlastně zač.

Zbožňovala své opatrovnice.

Měla ráda Celeste.

A pak, v jednu dobu, milovala Grima.

Ty vidiny. Smrt, temnota a zkáza. Byla to výhrůžka? Nebo nějaký záblesk budoucnosti?

Kolem krku teď cítila ještě větší tíhu. Náhrdelník, který jí Grim daroval během Storočí, nešel sundat. A ano, zkoušela to. Měl zapínání, ale odmítalo se rozepnout. Vypadalo to, že se sundat nedá. Cítila ho však jen ona. Oro ani nevěděl, že vůbec existuje.

Přemýšlela, jestli je Grim stejně neoblomný jako ten šperk – jestli ji taky odmítá pustit. Zabíjel by, jen aby ji mohl mít?

„Musím ti něco říct.“ Zvažovala, jestli si to nemá nechat pro sebe. A kdyby se to týkalo jenom jí samotné, možná by to i udělala. Zrušila přece ty kletby. Zaslouží si víc času na zotavení. Šrámy a modřiny ze Storočí už zmizely, jenomže některá zranění jsou neviditelná a hojí se daleko pomaleji než polámané kosti a porušená kůže. „Tam v Zrcadlovém paláci… měla jsem takové vidění.“

Zamračil se. „A co se v něm odehrávalo?“

„Smrt. On…“ Uvědomila si, že jeho jméno nechce vyslovit nahlas, jako by ho jen ten pouhý zvuk mohl přivolat ze stínů, jako by tím mohl ožít  i mimo její mysl. „Byl obklopený temnotou. Všude se válely mrtvoly. Stíny se po mně natahovaly…“ Trhla sebou. „Vypadalo to jako… jako válka.“

Působilo to jako konec světa.

Místností se prohnal žár, jediný příznak Orova vzteku. Jeho hezká tvář zůstala bez výrazu. „Nedá pokoj, dokud se tě nezmocní.“

Isla zavrtěla hlavou. „Vybrala jsem si tebe… Připadá si zrazený. Třeba mu na mně už ani nezáleží.“ Ora to zřejmě nepřesvědčilo. Zavřela oči. „I kdyby, ty myslíš, že by kvůli mně vyhlásil válku? Že by riskoval životy vlastních lidí?“

„Myslím, že přesně to by udělal,“ přitakal Oro. Pohled upíral do dáli, jako by byl ztracený v myšlenkách. „Islo, musíš začít s výcvikem. A nejen kvůli tomu, abys mohla vejít do těch dveří.“

Výcvik. Usoudila, že pro člověka, který musí dennodenně vyjednávat sám se sebou, jen aby vůbec vyšel z pokoje, to zní až příliš namáhavě. Takováhle nebývala. Výcvik do ní vtloukli stejně pevně jako drahokamy do jílce meče. Býval součástí její bytosti.

Teď je prostě vyčerpaná, spíš psychicky než fyzicky. Nechce nic víc než čas na zotavení. Tak proč má pocit, že byť jen pomyslet na něco takového z ní dělá největšího sobce na celých Světlozorách?

Naštěstí měla v zásobě ještě další výmluvu než jen svou nechuť. „Vždyť víš, že nemůžu.“ Coby král byl Oro poslední z pravládců, kteří dovedli používat síly všech národů, jež na Světlozorách zůstaly: Nebesanů, Souhvězďanů, Měsíčňanů i Slunečňanů. Nemělo by být možné, aby se někdo, kdo není z jeho rodu, narodil s více než jednou sadou schopností. Aurora – kterou kdysi pokládala za svoji nejlepší kamarádku Celeste – tvrdila, že jsou v ní přírodňanské a temnoťanské schopnosti propletené tak, že jsou jí víceméně k ničemu, ledaže by je nějaký Temnoťan uvolnil. „Moje schopnosti…“

„Mám plán, jak to vyřešit.“

To je mu podobné. Tvrdošíjně zaťala zuby. „Na výcvik nemám čas. Musím se vrátit zpátky k Přírodňanům.“

„Budou potřebovat, abys byla co nejmocnější.“

Proč byl tak odhodlaný přimět ji trénovat? A proč se tomu Isla vlastně tolik bránila? „Jenom by mě to rozptylovalo,“ zkusila další výmluvu. „Můžu se to naučit později. Až se o ně postarám. Až se vypořádáme s tou temnoťanskou hrozbou, pokud to tedy vůbec byla předtucha.“

„Islo, máš teď moc vládkyně Souhvězďanů,“ připomněl jí Oro vlídně.

Auroru zabila prostřednictvím prastarého předmětu zvaného navazovačka, s jehož pomocí Souhvězďance ukradla všechny její schopnosti. Tento čin posloužil jako skulinka umožňující naplnit onu část proroctví, podle níž musí jeden z vládců zemřít, aby mohly být kletby prolomeny. Moc vladařů však byla zároveň životní silou jejich lidu. Kdyby Isla Auroře její moc nesebrala, všichni Souhvězďané by zahynuli spolu s ní.

Teď je tedy odpovědná hned za dvě říše, a přitom není způsobilá vládnout ani jedné.

„Tvé přírodňanské a temnoťanské schopnosti možná zůstávaly celou dobu nečinné, ale s těmihle to bude jiné,“ pokračoval Oro. „Tyhle schopnosti jsou až příliš mocné. Pokud se je nenaučíš ovládat, ovládnou ony tebe.“

To jí nepřipadalo pravděpodobné. Posledních pár dní tu a tam zkusila své souhvězďanské schopnosti použít. Pohnout perem. Vyslat z balkónu proud energie. Nic se však nestalo. Kdyby Souhvězďané nebyli stále naživu, pochybovala by, jestli ta navazovačka vůbec zafungovala.

„Islo,“ ozval se znovu Oro. Vyslovoval její jméno tak něžně, že tím trochu obrousil vzdorující hrany jejího vzteku a bolesti.

„Ano?“

Přistoupil o krok blíž a pak ještě o jeden, až se koupala v jeho teple, třebaže od ní ještě pořád držel dál, než by se jí líbilo.

Stál v nohou její postele a zkoumavě se na ni díval. „Slib mi, že to se mnou budeš trénovat. Ale musíš to myslet vážně.“

„Tak dobře,“ opáčila okamžitě, protože věděla, že to chce slyšet. Řekla to ovšem jenom proto, že by teď udělala cokoli, jen aby zastavila ten kolotoč vzpomínek na Storočí a na to, co se stalo. „Budu s tebou trénovat. Myslím to vážně.“

„Nadšení z tebe přímo tryská,“ poznamenal suše.

„Nemůžu se dočkat,“ procedila mezi zuby.

Probodl ji pohledem. „Uvědomuješ si, že poznám, když lžeš?“

No jistě. To byla jeho zvláštní vloha. V prastarých vládnoucích rodech se často dědila nějaká výjimečná schopnost. Představovala si, jak se osud asi baví tou ironií, že se zrovna oni dva dali dohromady: lhářku miluje někdo, kdo dokáže vycítit, jestli mluví pravdu.

Nevraživý pohled mu neoplatila, byla ráda, že může obrátit pozornost zase na něj. Zvědavost představovala nejlepší rozptýlení. Není snad život právě takový? Bolestné chvíle svázané rozptýlením? „Jaký je to pocit?“ zeptala se a posadila se na posteli víc zpříma.

Lehoučký rukáv šatů jí sklouzl z ramene. Všimla si, jak Oro ten pohyb sleduje.

„Jaký pocit máš na mysli?“ zeptal se s pohledem upřeným na její nyní odhalené rameno.

Něco jí začalo příst v hrudi. Nestávalo se často, že by jej přistihla, jak na ni zírá. Až do chvíle, kdy Aurora potvrdila, že ji král miluje, jí ani nepřipadalo, že by ji měl nějak zvlášť v oblibě.

Pomalu přejela bosou nohou po posteli, až se špičkou dotkla podlahy. Šaty se jí vyhrnuly vysoko po stehně. Cítila na sobě jeho žhavý pohled. Zopakovala to i s druhou nohou, až stála oběma chodidly na zemi vedle postele.

Prohlížel si ji od hlavy až k patě a najednou byly ty dveře zapomenuty. Stejně jako její nezpůsobilost. A ty zrady? Zrovna tak.

Isla v hloubi duše zvažovala, jestli si ji ještě pořád tak pečlivě neprohlíží jen proto, aby se ujistil, že je v pořádku. Ba ne, bylo daleko lepší věřit, že na ni tak zírá z úplně jiného důvodu.

„Když ti někdo lže. Jaký je to pocit?“ Vydala se k němu, bosá. Od toho dopadu ji ještě trochu bolela záda. V hlavě jí bolestivě tepalo, ránu jí přírodňanský elixír zacelil teprve před chvílí, ale ignorovala to.

Oro se ani nehnul, dokud se nezastavila těsně před ním.

„Bolí to?“ Naklonila hlavu na stranu. „Může tě vůbec něco doopravdy bolet?“

Z jeho pohledu bylo zřejmé, že na tu druhou otázku jí neodpoví, a tak znovu zkusila tu první. „Bolí to, když ti někdo lže?“

Oro byl tak vysoký, že musel sklonit hlavu, aby jí mohl pohlédnout přímo do očí. Natáhl ruku a přejel palcem po výstupcích na její koruně. „To záleží na tom, kdo to je.“

Do hrudi se jí zahryzl pocit viny. Pomyšlení, že ho její lži bolí, ji nevysvětlitelně zraňovalo.

Tak takové to tedy je, někoho milovat?

Lhala mu po celé Storočí, ale on jí nezalhal ani jednou. Tím si teď byla jistá. Byl jediným člověkem na celém světě, kterému věřila, třebaže si uvědomovala, že důvěřovat někomu po tom, co se stalo, je nesmírně bláhové.

Je snad tohle láska?

Isla mu přiložila ruku na hruď a ucítila, jak ztuhl. Hřál. Byl to konejšivý pocit a ona zatoužila ucítit pod prsty jeho holou kůži. Nehnul ani brvou, když se naklonila blíž. A ještě blíž.

O tom spojení mezi nimi, o tom nepopiratelném poutu, skoro nemluvili. Dával jí prostor. Přála si postupovat pomalu. Nehodlala nic uspěchat, jako se jí to stalo s Grimem.

Momentálně však nechtěla, aby je od sebe cokoli dělilo.

Stoupla si na špičky. Toužila konečně překlenout tu mezeru mezi jejich rty, ale ať natahovala krk sebevíc, nedosáhla tam.

Oro k ní shlédl a zamračil se. „Snažíš se odvést moji pozornost?“

Rozhodně. Nechtělo se jí učit se ovládnout svou moc. Nechtělo se jí o těch nově nabytých schopnostech přemýšlet. Jakmile by s tím začala, musela by uvažovat o věcech – a lidech – kteří na ní zanechaly jizvy, jež se možná už nikdy nezhojí. „Ano. Necháš se?“

Sklonil hlavu. Zlatá koruna se zaleskla.

A najednou měla jeho ruce kolem pasu. O záda se jí opíraly jeho dlouhé prsty. Prohnula se. Popadl ji tak pevně, až zalapala po dechu.

Než mu však stačila ovinout nohy kolem pasu, už ji nesl do postele…

… a tam ji upustil zpátky do peřin.

Než se zmohla na protest, byl už u dveří. „Odpočívej, Islo,“ nabádal ji. „Za pár hodin se koná ta večeře.“ Zasténala. Představitelé všech říší se dnes měli vůbec poprvé sejít, aby projednali důsledky zrušení kleteb. „A potom začneme s výcvikem.“

LÉTAJÍCÍ HOSTINA

„Ušijte je tak, abych v nich připomínala meč,“ instruovala Isla souhvězďanského krejčího Leta. „Víc krve než čepele.“ Směs Říše divočiny a Hvězdné říše. Právě takové šaty si oblékla, než nakráčela do jídelny.

Šlechtici ze Sluneční říše se svým vladařem dorazili brzy. Když Isla vešla do dveří, už seděli u stolu. Jakmile se na ni zaměřily jejich oči, ostré a hladové, nemohla se zbavit zneklidňujícího dojmu, že si sem přišli smlsnout právě na ní.

Dřív by se snad pod jejich upřenými pohledy schoulila, ale teď si to namířila ke stolu, jako by si jich vůbec nevšimla. Copak by jí kdokoli na ostrově mohl říct nebo udělat něco, co jí už neprovedli? Měsíčňanští šlechtici se ji pokusili zavraždit. A ostatní ji zavrhli do posledního vlásku. Na tržišti se jí většina lidí vyhýbala. Přírodňany ještě pořád nenáviděli kvůli jejich krvežíznivé kletbě, dokonce i poté, co byla zrušena. Její nové červené šaty protkané kovovými nitkami šustily o hladkou podlahu. Připadaly jí jako kroužková zbroj vzdorující tichu, které by se dalo krájet.

Když procházela kolem slunečňanských šlechticů, letmo si je prohlédla. Muž s tmavou pletí, dlouhými zlatými vlasy spletenými do copu a vážným výrazem ve tváři. Vysoká žena sestávající z tisíce pih a zrzavých vlasů. Stařec – to bylo pozoruhodné, protože Oro vypadal mladě, a to byl naživu už přes pět století – hrbící se nad stolem tak, že jeho páteř připomínala horní polovinu otazníku. Usmál se na ni, až se mu na světlé pleti udělaly vrásky, ale byl to úsměv spíš pobavený než přátelský.

Oro seděl v čele stolu a také ji pozoroval. Vypadal úplně stejně jako na začátku Storočí, na té první večeři, až na ty oči. Tenkrát je měl prázdné jako voštiny.

Teď ji propalovaly tak intenzivně, že se veškeré její předchozí myšlenky rozplynuly. Téměř neznatelně ji obtahoval pohledem. Její holá, opálená ramena. Korzet z kovu a hedvábí. Rozparek odhalující boty vysoké až po kolena, jež si nechala ušít, protože byly praktičtější než lodičky nebo pantoflíčky. Dlouhé hnědé vlasy a drobounké červené květy zapletené do konečků. Na vteřinku na oplátku zkoumala ona jeho. Široká ramena. Zlaté vlasy. Ostré rysy v hladké tváři. Dříve, po tolika letech bez slunečního svitu, býval bledý, ale teď přímo zářil. Byl tak krásný, že to téměř bolelo.

Nevzpomínala si, že by si na té první večeři všimla, jak je pohledný.

Je snad tohle láska?

Oro honem uhnul pohledem.

Když se usadila vedle něj, dveře se otevřely a vlasy jí zavlály v závanu větru přinášejícího uklidňující vůni borovic a bodavý chlad horského ovzduší. S tím vzdušným proudem vplul do sálu Azul. Vůbec se nohama nedotýkal země. Doprovázeli ho dva další lidé, ne šlechtici, ale volení zastupitelé jeho poddaných. Systém vlády v Nebeské říši se blížil demokracii natolik, jak jen bylo možné v situaci, kdy se vladaři rodí s mocí, na níž závisí životy jejich lidu.

Azulovy vlasy byly tmavé jako jeho pleť, ale žena za ním měla kadeře v barvě oblohy, včetně několika bílých pramínků. To naznačovalo, že je hodně stará, zrovna jako ten shrbený Slunečňan. Na rozdíl od onoho starce však stála vzpřímeně. Pleť měla temně hnědou a byla drobné postavy.

Nebesan vedle ní se tyčil jako pilíř, jako by ho vytesali ze Zpívajících hor. Byl bílý jako světlozorské útesy a tak vysoký, že když hleděl přímo před sebe, Isla od stolu nerozeznala barvu jeho vlasů. Byl tak mohutný, že by mohl za pasem pohodlně nosit hned tři meče, a ostatní vedle něj vypadali jako trpaslíci. Isla měla nepříjemný pocit, že v ruce toho obra by její vlastní meč vypadal jako psací pero.

Azul obešel stůl, aby Islu pozdravil, třebaže jeho místo se nacházelo po Orově druhém boku. „Změnila jste styl,“ podotkl.

On naštěstí ne. Vládce Nebesanů měl na sobě tuniku s prostřihy po stranách a baňatými safíry místo knoflíků. Na každém prstu se mu skvěl prsten.

Od chvíle, kdy Storočí skončilo, se s ním setkala poprvé. Mělas za ním zajít, šeptalo jí svědomí. Další selhání.

Chtěla se ho zeptat, jak to zvládá, poté co přihlížel tomu, jak duch jeho dávno ztraceného manžela zmizel, když se bouře rozptýlila. Chtěla se mu omluvit za to, že ho byť jen na chvíli pokládala za nepřítele. Chtěla se ho zeptat, jak se teď Nebesanům daří.

Než stačila otevřít pusu, Azul řekl: „Kdybyste měla zájem, mohli bychom si dát schůzku.“

„To bych velmi ráda,“ odpověděla.

„Tak dobře,“ přikývl a šeptem dodal: „Dávejte si pozor. Vždycky se někdo dívá.“

Měl pravdu. Konverzace se už rozproudila, ale pořád cítila, že je středem pozornosti. Během těch dní, které po Storočí strávila ve svém pokoji, Oro šlechticům a voleným zastupitelům z celého souostroví oznámil, že Isla zrušila ty kletby a získala moc vládkyně Souhvězďanů. Zpráva se rychle roznesla po celých Světlozorách.

Vůdčí osobnosti, které teď seděly kolem ní, byly u toho, když zápasila s většinou zkoušek, z nichž Storočí sestávalo. Museli se pozastavovat nad tím, jak je možné, že ze všech vládců ty kletby ze světa konečně sprovodila právě ona.

Zrovna když se Azul usadil, dveře se znovu otevřely a vešla osamocená Souhvězďanka. Měla světle hnědou pleť, tmavé oči a závoj zářivě černých vlasů. Její šaty měly barvu zašlého stříbra, odstín připomínal spíš bouřkový mrak než čerstvě naostřenou čepel. Když se na ni všichni otočili, ztuhla. Ani ne za vteřinu se vzpamatovala a se vztyčenou hlavou kráčela dál. Kvůli té kletbě, jež Hvězdnou říši dřív sužovala, si Isla byla jistá, že jí ještě nebylo pětadvacet, takže jsou skoro stejně staré.

Jejich pohledy se střetly a dívka se zamračila. Přesto měla Isla pocit, že mezi nimi problesklo porozumění. Dvě ženy spojené silným pocitem, že sem nezapadají.

„Maren,“ představila se dívka prostě, než ji usadili, a pak upřeně zírala na zakřivený okraj stolu z ryzího zlata.

Prázdná zůstala jen jedna židle. Cleina.

Nevypadalo to, že by se Měsíčňanka hodlala dostavit. Zlatou místností se rozeznělo odbíjení celé. Oro vstal. „Po pěti stech letech utrpení byly kletby, jež naše říše sužovaly, zrušeny díky Isle Crownové, vládkyni Říše divočiny.“ Znovu na sobě ucítila jejich pohledy. „Během posledních staletí bylo naší prioritou přežít. Dnes jsme se sešli, abychom probrali, co bude dál. Vidím tu příležitost k růstu, ve všech významech tohoto slova. Abychom ho dosáhli, musíme se vypořádat s následky pěti set let, kdy byly naše národy rozdělené a naše moc omezená. A přitom čelíme novým hrozbám.“ Rozhlédl se po sále. „Nejprve však oslavme konec těch útrap společnou večeří.“

Oro se posadil a v sále se rozproudil hovor. Isla se však dokázala soustředit pouze na svůj přerývaný dech. Žaludek se jí nervózně svíral. Pozornost na ni byla upřena už teď. Brzy začnou padat otázky. Co když odpoví špatně?

O její minulosti s Grimem nikdo nevěděl. Nikdo neznal její tajemství – že je zároveň i Temnoťankou. Kdyby to tušili, možná by ji přímo na místě uvrhli do vězení. Říše temnoty byla po staletí jejich nepřítelem. Těsně před tím, než byly seslány ty kletby, spolu vedli válku. A pokud se dá věřit té její předtuše, brzy s nimi budou válčit znova.

„Jsme netvoři, Srdcojedko,“ špitl jí někdo do ucha. „Nebo si to lidi aspoň myslí.“

Grim. Je tady.

Rozbušilo se jí srdce. Vyplašeně se rozhlížela kolem stolu, čekala, že ho zahlédne někde nedaleko nebo zaznamená nějakou reakci ostatních.

Nikde však po něm nebylo ani památky. Možná je neviditelný. Napínala zrak, aby jí neuniklo sebemenší zavlnění vzduchu, které by ho mohlo prozradit. Čekala, že se co nevidět objeví před nimi. Pomalu sunula ruku k Orovi, aby ho varovala…

Nic.

Věděla však, že ho slyšela. Nebo ne? Možná si to jen představovala. Grim jí přesně tohle řekl více než před měsícem, když ještě předstíral, že ji nezná.

Ve skutečnosti však o ní věděl všechno. Sdíleli spolu vzpomínky za celý rok, ale on jí je kvůli svým vlastním záměrům na Storočí vymazal z hlavy. Odřízl kus jejího života se stejnou lehkostí, jako když Leto stříhá přebytečnou látku.

Nevěděla, co by dělala, kdyby ho ještě někdy spatřila, ale s tím si teď nemusela lámat hlavu.

Grim v sále nebyl.

Takže to bylo jen v její hlavě. Třeba si vymyslela i ty vidiny v Zrcadlovém paláci. Nemohly být skutečné. Grim by přece nezabíjel nevinné lidi, jen aby se k ní dostal.

Znovu jí hlavou proletěly záblesky toho vidění. Smrt. Děti!

„Dýchej,“ poručila si a zhluboka se nadechla. Uvědomovala si, jak je absurdní, že si musí slovně připomínat základní tělesné funkce. Zaryla si nehty do dlaní a snažila se udržet mysl v přítomném okamžiku, jako by se zuby nehty držela kotvy, aby znovu neodplula s proměnlivými proudy ve své hlavě.

„Nezapomeň i vydechovat.“ Oro.

Pod stolem jí položil ruku na koleno. Palcem ji pohladil po vnitřní straně stehna. Věděla, že mělo jít o uklidňující gesto, ale po tom dotyku se jí na chvíli zbystřily všechny smysly. Střetli se pohledem. Oro ruku zase stáhl.

Připravili jim neobyčejný nápoj, pravou slunečňanskou specialitu. Souhvězďané, kteří pomocí své energie dovedli pohybovat předměty, na létajících tácech servírovali ohnivé poháry. Isla si všimla, že se na Maren, souhvězďanskou zastupitelku, přátelsky usmívají.

Oro nenuceně upil ze svého poháru. Plameny uhasly a vůbec ho nepopálily. Ta slunečňanská šlechtična s tmavě rudými vlasy svůj pohár vyprázdnila s ohromující rychlostí.

Popálí Islu ty plameny, když není Slunečňanka? Ale ne, samozřejmě že ne. Oro by svým hostům nikdy nepodal nic, co by jim mohlo ublížit. A tak se ze svého poháru napila jako další v pořadí.

Chutnalo to po medu a pálilo to jako alkohol. Plameny olizující okraj poháru ji při pití pohladily po tváři, pak se stáhly do zbytku nápoje a nakonec už jen doutnaly, až uhasly docela.

První chod byl esencí Nebeské říše. Byla to létající hostina. Pokrm servírovali v květináči. Miniaturní zelenina, ještě pořád spojená s kořeny, poletovala kolem a museli jste ji připíchnout vidličkou, abyste se do ní mohli pustit. Nedokázala všechny ty druhy pojmenovat, ale jedna fialová zelenina měla povědomou strukturu brambor a chutnala překvapivě sladce. Některé kusy jako by měly vlastní rozum, rozdováděně poletovaly, kam až je vodítko z kořenů pustilo, a uhýbaly před vidličkou. Oro ji pozoroval, jak se snaží nabodnout obzvlášť aktivní řepu, a koutky úst mu pobaveně cukaly.

Druhý chod pocházel z Hvězdné říše. Na zdobeném stříbrném talíři seděla jediná koule. Jakmile byli všichni obslouženi, Souhvězďané najednou luskli prsty. Koule se rozprskly a objevilo se neznámé maso, nakrájené na přesné kousky. Kolem něj byly do kruhu rozmístěné veliké kameny připomínající kusy soli. Isla se do jednoho zakousla a lekla se, když jí v puse vybuchl jako petarda.

Chod z Měsíční říše se podával jako poslední.

Souhvězďanští číšníci mumlali pod vousy omluvy, třebaže bylo zřejmé, že jen plní rozkazy. Před hosty se skvěly ledové bloky, ve kterých plavaly ještě živé ryby. Poulily oči a snažily se v rychle tajícím vězení najít správný směr.

Isla cítila, jak Oro žhne vzteky – téměř dost na to, aby ryby osvobodil – třebaže jeho tvář zůstávala bez výrazu.

Než stačil říct jediné slovo, dveře sálu se rozletěly. Isla čekala, že takhle dramaticky vstoupí Cleo.

Na prahu sice stál někdo z Měsíční říše, ale jejich vládkyně to nebyla. Šlo o jakéhosi muže s dlouhými bílými vlasy, jež mu sahaly až do pasu a měly téměř stejný odstín jako jeho pleť. V ruce držel hůl.

„Sorene,“ oslovil ho Oro. „Jak milé, že jste za námi dorazil. Předpokládám, že tohle měl být pokus o žert.“

Měsíčňan – Soren – našpulil rty. „Spíš takové prohlášení. Omluvte můj pozdní příchod, ale zjistil jsem, že když pomyslím na stav souostroví, ne nepodobný těm ledovým blokům před vámi, přechází mě chuť k jídlu.“

To by znamenalo, že oni jsou jako ty ryby.

„Cleo vás poslala místo sebe?“ vyptával se Azul.

Soren přikývl a zaujal prázdné místo vyhrazené vládkyni Měsíční říše.

Oro vstal, vnitřní část zlatého stolu se propadla a vytvořila dno nádrže. Ledové kostky klouzaly do středu a tam roztály. Ryby s úlevou kroužily ve vzniklém jezírku.

Oro probodl Sorena pohledem hodným onoho chladného krále, za jakého ho Isla před Storočím považovala, a vyzval ho: „Večeře je u konce, tak co kdybyste nám řekl, jaké stanovisko zastává Měsíční říše?“

Měsíčňan přejel nejdelším prstem po drahokamu zdobícím konec jeho hole. „Jak jistě víte, most na Hlavní ostrov jsme strhli.“

„Další prohlášení?“ rýpl si Oro.

Měsíčňan pokrčil rameny. „A zároveň preventivní opatření. Ty kletby udržovaly lidi pod kontrolou… a my jsme si vědomi, že tady na souostroví máme nepřátele.“ Zalétl pohledem k Isle.

Ta se málem dala do smíchu. Tak to že je ten důvod? Zrovna ona? Měsíčňanští šlechtici se ji pokusili zavraždit a Cleo ten úkol málem vlastnoručně dokončila. Soudila, že asi nebylo těžké dospět k závěru, že teď, když získala moc, je odhodlaná se mstít.

Ale i tak se jednalo o absurdní výmluvu.

Oro si ho změřil pohledem. „A co ta vaše flotila?“

Měsíčňan klidně upil z hořícího poháru, který před něj postavili. „Ta je samozřejmě určená k tomu, abychom se mohli přeplavit do naší nové říše. Abychom náš lid znovu sjednotili.“

Na tom sice mohlo být něco pravdy, ale nešlo o jediný důvod, to Isla věděla i bez Orovy zvláštní vlohy. Cleo tu flotilu začala budovat už v době, kdy by pro Měsíčňany dlouhá plavba představovala rozsudek smrti.

„Jak přesně sjednotili?“ zajímal se Azul. „Abyste ty, kteří žijí ve vaší nové říši, přeplavili na Světlozory? Anebo odvezli Světlozorské do své nové země?“

V sále, nabitém energií, by bylo slyšet spadnout špendlík. Tohle byla ta nejdůležitější otázka, jak Isla věděla ze svých rozhovorů s Orem. Poté, co byly uvrženy ty kletby, ze Světlozor většina obyvatel utekla a založila si nové říše stovky mil odsud. Rozhodnou se panovníci teď, když byly kletby zrušeny, přestěhovat své poddané zase zpátky? Nebo Světlozory opustí nadobro?

„Naše vládkyně se ještě nerozhodla,“ opáčil Soren vyrovnaně.

Oro se od něj odvrátil a obrátil se na Azula. „A Nebesané?“

Azul pokynul směrem ke svým společníkům. „Tohle jsou zastupitelé Sturm,“ – obr kývl, aniž by spustil zrak z protější zdi – „a Bronte.“ Drobná žena se nepatrně usmála.

„Každý Nebesan si bude moct vybrat, jestli chce zůstat v nové říši, nebo se připojit k nám na Světlozorách,“ oznámila Bronte.

To bylo pro jejich říši typické.

Sturm přikývl. „Už jsme začali mladší ročníky školit v umění létání, i když cesta do naší nové říše nebo odtamtud sem je na to moc dlouhá. Vynalezli jsme za tím účelem něco, co nám umožní pro let využít sílu větru.“

Oro přikývl. Už se otáčel ke svým zastupitelům, když Azul dodal: „A ještě něco. Na souostroví se rozmáhá vzpoura. Vítr k našim zvědům zanesl útržky šuškaných zpráv.“

Oro se zamračil. „A co ty zprávy říkají?“

„Že lidé jsou nespokojení s tím, jak dlouho trvalo ty kletby zrušit, a nezamlouvají se jim rozhodnutí nás vladařů.“

„Ze které říše?“ doptával se Oro.

„Ze všech. Alespoň těch na Světlozorách.“ Azul zalétl pohledem k Sorenovi. „Ano, dokonce i z Měsíční.“

Povstání. Vážně by se obyvatelé Světlozor pokusili Ora či některého jiného vladaře svrhnout? Bez dědiců jejich vláda představovala absolutní monarchii. Za situace, kdy by zavraždění panovníka mělo za následek smrt všech obyvatel jeho říše, postrádalo povstání smysl.

Ostatní se tvářili zachmuřeně, ale nikdo nevypadal překvapeně. Isla z toho nabyla dojmu, že vzpoura není na Světlozorách žádná novinka.

„Mám v plánu navštívit všechny ostrovy i nové říše, abych si mohl s lidmi promluvit přímo,“ oznámil Oro a jeho pohled se střetl se Sorenovým. „To snad každému poskytne příležitost přednést své stížnosti nahlas.“

Kývl směrem ke svým zastupitelům. „Enya, Urn a Helios mě budou doprovázet.“ Slunečňané žádnou novou říši neměli – všichni zůstali na Světlozorách společně s Orem, což byl nejen vládce Sluneční říše, ale i král celých Světlozor. „Jak mnozí z vás vědí, zároveň zastávají funkce u dvora na Hlavním ostrově. Snažíme se teď po pěti stech letech nočního života navrátit naši infrastrukturu a zvyklosti zpět k normálu.“ Krátce pohlédl na Islu a dodal: „A také cvičíme naši armádu. Teď, když jsou kletby prolomené, se dá předpokládat, že Grimshaw této příležitosti využije k útoku.“

Isla věděla, že je to reakce na její předtuchu. Oro ji nebral na lehkou váhu.

Soren se zamračil. „Vy myslíte, že má stejné ambice jako jeho otec?“ Isla věděla, že Grimův otec desítky let před tím, než byly uvrženy ty kletby, Světlozorám vyhlásil válku. Temnoťané si chtěli souostroví podrobit.

„Možná,“ připustil Oro. „Jistě víme jenom to, že teď, když byly kletby zrušeny, ale naše říše zůstaly nejednotné, je Říše temnoty mocnější než kdy dřív. Musíme spolupracovat a čelit nebezpečí společně.“

Ozývalo se souhlasné mumlání a vzrušený šepot, jak okolosedící probírali možnost temnoťanského útoku.

„Když už je řeč o spolupráci,“ ozval se Soren a obrátil se k Isle. „Všichni Přírodňané ze Světlozor uprchli. Jak se vaší říši daří?“

Po zrušení kleteb Isla do své země vlila energii, aby svůj lid zachránila na dobu, kdy se bude zotavovat. Pozdě v noci je pomocí své hvězdné hůlky tajně navštěvovala. „Přírodňané začali přecházet na jiný jídelníček,“ odpověděla. Jasně Sorenovi četla ve tváři znechucení. Hádala, že to nejspíš souvisí s tím, že její lid se dřív živil výhradně lidskými srdci. „Už začali sklízet vlastní úrodu, ale budeme potřebovat pomoc, abychom teď, když budou závislí na zemědělství, zajistili dostatečnou rozmanitost plodin, pestrou stravu…“

„Kolik vás zbývá?“ přerušil ji Soren.

Zamračila se. „Nejsem si jistá. Jak víte…“

„Vy si nejste jistá?“ zopakoval se zdviženým obočím.

Isla cítila, jak rudne. Byla to logická otázka. Taková, na kterou by dobrý panovník znal odpověď.

„Umí většina lidí používat přírodňanské schopnosti?“

„To nevím.“

„A co bydlení? Jaká byla v minulém století porodnost?“

„To budu muset zjistit,“ procedila mezi zuby.

„Víte…“

„To stačí,“ přerušil ho Oro a obrátil se k Měsíčňanovi. „Sorene, jsem si jistý, že Isla vás do Říše divočiny velmi ráda pozve na návštěvu, když máte o její lid takový zájem.“

Soren vypadal, že to by si raději vrazil do oka vidličku, ale zmlkl.

Isla nepřestávala upírat oči na stůl. Stahovalo se jí hrdlo. Dýchala mělce, jako by se jí plíce smrskly na polovinu obvyklé velikosti.

Nezaslouží si být vládkyní. Věděla to už nějakou dobu, ale Sorenův výslech její nezkušenost představil v ostrém světle. Jejich říši dřív spravovaly Poppy a Terra, zatímco ona se připravovala na Storočí. A teď jsou pryč. Sama je vyhostila.

Vůbec poprvé ji napadlo, jestli to nebyla chyba.

Ta Souhvězďanka, která se představila jako Maren, si odkašlala. Vyzařovala z ní síla, místností se rozproudila energie. „Po celá staletí jsme byli jen taková poznámka pod čarou. Jen pouhý záblesk ve vašich předlouhých životech. Mnozí se k nám chovali, jako bychom byli na jedno použití. Unášeli nás uprostřed noci. Dostávalo se nám dřiny, mučení a leckdy i něčeho ještě horšího.“ Pohlédla na krále. „Popravoval jste ty, kteří byli shledáni vinnými,ale mnozí proklouzli.“ Zašklebila se. „Hvězdný ostrov je v troskách. A nepředpokládám, že by na tom naše nová říše byla o mnoho lépe.“ Zahleděla se na Islu. „Potřebujeme vládkyni.“

Jak může hledat pomoc zrovna u ní, když byla právě svědkem toho, jak málo toho ví o stavu své vlastní říše?

Soren se zamračil. „To, co žádáte, není možné. Nikdo nemůže vládnout dvěma říším.“

„Získala přece veškeré schopnosti vládkyně Hvězdné říše,“ upozornil Azul.

Soren posměšně vyštěkl. „Ta holka nedokáže vládnout ani své vlastní říši. A vy jí teď chcete svěřit hned dvě?“

„Ta holka má jméno. A titul,“ prořízl sál Orův hlas. „Budete ji oslovovat se stejným respektem, s jakým se chováte k ostatním vladařům, nebo s vámi zatopím v hradním krbu.“

Isla ztuhla. Oro ji hájil příliš ostře. Pohlédla na tváře kolem sebe, ale ostatní vypadali spíš rozpačitě, než že by pojali podezření.

Sorenovi se blýsklo v očích, ale uctivě sklonil hlavu. „Odpusťte, králi.“

„Mně se neomlouvejte,“ upozornil ho Oro.

Soren se neochotně obrátil k Isle. „Omlouvám se vám, vládkyně.“ Isla si ho jen měřila pohledem. Znovu se obrátil ke králi. „Se vší úctou,“ spustil a při vyslovování sykavek syčel jako had, „nepřipadá mi rozumné dávat jediné vládkyni do rukou tolik moci…“ Zaváhal a zvažoval slova. „Vládnout několika říším jste předurčen pouze vy, králi.“

Orovi z očí málem šlehaly plameny. „Azul má pravdu. Má veškeré schopnosti vládkyně Hvězdné říše, a dovoluji si nám všem připomenout, že jen díky ní jsou Souhvězďané ještě vůbec naživu.“ Otočil se k Isle. „Je na ní, jestli tu odpovědnost přijme.“

Isla mlčela. Nemůže takové rozhodnutí učinit jen tak. Třebaže si nic nepřála víc než probodnout Sorena dýkou, měl pravdu. Právě velice veřejně předvedla, že nemá potuchy, jak pořádně vládnout jedné říši, natož dvěma. Dvěma nejslabším říším, nejvíce zpustošeným kletbami, těm, které teď potřebují nejvíc podpory ze všech.

„A jak by to probíhalo?“ zeptala se ta žena s tmavočervenými vlasy. Enya. Hlas měla zastřený a hluboký. Hlavu nakláněla na stranu, jak Islu v duchu zevrubně hodnotila. „Byla by korunována? Oficiálně prohlášena za vládkyni? Tu moc už má, šlo by prostě jen o ten ceremoniál.“

„Lidem se to nebude líbit,“ utrousila ta Nebesanka – Bronte –, ale neznělo to nepřátelsky. Prostě jen konstatovala fakt.

„Samozřejmě že se jim to nebude líbit,“ zamumlala Maren. „Bylo by pak pro ně obtížnější nás i nadále vykořisťovat.“

„Prosím?“ otázal se ten slunečňanský stařec, kapku moc hlasitě. Skutečně to vypadalo, že ji neslyšel.

„Všechno to jde jako po másle,“ prohodil Soren nonšalantně k obrovi Sturmovi. Ten ani nemrkl, jako by vůbec nezaregistroval, že na něj někdo mluví.

„Říkala jsem…“ zvýšila Maren hlas. Do tváře se jí vkrádal vztek a pocit frustrace.

„Udělám to,“ prohlásila Isla, vstala a veškerý hovor tak rázně utnula.

Ticho.

„Jste si tím jistá?“ pohlédl jí Oro do očí. Díval se na ni, jako by v místnosti byli jen oni dva.

„Naprosto,“ přitakala. Nebyla si jistá vůbec ničím, jenom tím, že Maren zjevně ví, že Isla není zrovna nejlepší panovnice… a přesto ji požádala o pomoc. Souhvězďané musí být zoufalí. Ona na tohle není ta pravá – samozřejmě že ne.

Ba ne, to není pravda. Však ona už se tou pravou volbou stane.

Nemohla je odmítnout, zejména když se teď dozvěděla o těch zvěrstvech, jimž byli v posledních staletích vystaveni. Nemůže tady přece poté, co se tu hrůzu dozvěděla, jen tak sedět a nic neudělat. Jaký smysl by mělo zabít svou nejlepší kamarádku a zrušit ty kletby, kdyby na Světlozorách a mezi lidmi, kteří na nich žijí, vzápětí zavládl chaos?

„Stanu se oficiálně novou vládkyní Hvězdné říše,“ zopakovala a pohlédla Sorenovi do očí. „Uspořádáme korunovaci.“

ROZHODOVÁNÍ

„Nemám ponětí, jak vládnout,“ svěřila se. Azul seděl proti ní v baru, který patříval Juniperovi. Baňaté lahve tvrdého alkoholu za pultem byly ještě pořád plné. Na ohýbaných židlích a stolech ještě neulpělo ani zrnko prachu. O tělo a krev se už někdo postaral, ale Isla si stejně připadala téměř jako v ten den před několika týdny, kdy ho tu našla mrtvého. Se Celeste.

Aurorou.

Barman, který obchodoval s tajemstvími, zemřel kvůli ní. Pomohl jí. Byl jedním z té hrstky ostrovanů, kteří jí kdy pomohli.

Ponoukalo ji to stát se lepší vládkyní – hodnou jeho oběti.

„To bylo nanejvýš dramatické prohlášení. Docela se mi zamlouvá.“ Azul se pohodlně opřel. Před ním se třpytila sklenice minerálky, bublinky praskaly a uvolňovaly vůni připomínající lesní plody. „A chcete vůbec vládnout, Islo?“

Ne. To bylo to první, co jí přišlo na mysl. Připadalo jí však příliš sobecké vyslovit to nahlas, a tak odpověděla otázkou: „Mám snad na vybranou?“

Vládce Nebesanů zdvihl obočí. „Na vybranou máte vždycky.“

Nebesané si možnosti svobodně se rozhodovat vážili nade vše. Jejich demokratický systém vlády toho ostatně byl nejlepším důkazem. Je to lákavý princip, pomyslela si Isla. Co by ona sama dala za to, aby všechnu tu zodpovědnost mohla hodit na někoho jiného.

„Vážně?“ Vyznělo to ostřeji, než zamýšlela. „Mám teď moc vládkyně Hvězdné říše. A Říše divočiny. Kdo jiný by je mohl obnovit?“ Azul na ni jenom hleděl, a tak pokračovala. Jeho mlčení ji z nějakého důvodu štvalo, protože tohle všechno byly skutečné otázky, na které chtěla znát odpověď. „Tak co? Mám se snad vrátit do svého pokoje a nechat je všechny umřít?“

„Mohla byste,“ opáčil. Pokrčil rameny a zahleděl se na svůj dokonale upravený nehet. Byl od hlavy až k patě bez poskvrnky, jako vždycky. „Ale rozhodla jste se, že to neuděláte.“ Podíval se jí do očí. „Nemám pravdu?“

Požádala ho o schůzku. Vyhlásila před šlechtici a volenými zastupiteli, že se nechá korunovat. Neučinila jen jedno rozhodnutí, ale hned několik.

„Máte,“ pípla.

Usmál se, až odhalil svůj dokonalý chrup. „Výborně. A teď, když v tom máme jasno… Islo, samozřejmě že neumíte vládnout.“ Soucit v jeho hlase ji zarazil. „Když mi bylo mezi dvaceti a třiceti, trávil jsem tolik času létáním s kluky a popíjením každičké příchutě mámení, že jsem na nikoho jiného než na sebe ani nepomyslel.“ Jeho úsměv najednou posmutněl. „Když se rozhodnete vládnout, slibujete tím, že blaho a štěstí svého lidu postavíte nad svoje vlastní.“

Isla se zamračila. Styděla se za to, jak příšerně jí to zní.

Nechtěla klást ostatní na první místo, ne po tom, čím vším si právě prošla. Tak dlouho se chodí se džbánem pro vodu, až se ucho utrhne. Zklamali její důvěru, zlomili jí srdce. Už z ní nezbývalo moc na rozdávání. Toužila se chovat sobecky a to, co z ní ještě zbývá, si ponechat. Copak si to nezaslouží?

„Aha,“ poznamenal Azul.

„Jaké aha?“

Začal si tiše pobrukovat a vítr jako by ho napodoboval. Místností se záhadně proháněl větřík a cuchal jí vlasy, třebaže všechny dveře i okna byly zavřené. „Samozřejmě.“

„Samozřejmě co?“

Vládce Nebesanů si založil ruce na prsou. „Islo, máte se svými poddanými z Říše divočiny blízké vztahy?“

„Ne.“

„Oni nevědí, že jste se domnívala, že nemáte žádnou moc?“

Zavrtěla hlavou.

„Jaký jste s nimi měla vztah?“

Pokrčila rameny. „Žádný. O všem rozhodovaly mé opatrovnice. To ony vládly. Kvůli mému… tajemství… mě držely v ústraní. Předváděly mě jen při zvláštních příležitostech, z dálky.“ Kousla se do vnitřní části úst. Poppy by ji kvůli tomuto zlozvyku přetáhla vějířem přes zápěstí. „Mám-li být upřímná, jsou mojí krve, jsem za ně zodpovědná, udělala bych pro ně všechno… ale jsou to pro mě cizí lidé.“

Azul přikývl. „Samozřejmě.“ To, jak uznával její pocity… ten soucit v jeho hlase… nic takového ještě nikdy nezažila. „A Souhvězďané, to jsou pro vás úplně cizí lidé. Nezáleží vám na nich.“ Pokrčil rameny. „Nezáleží vám ani na tomhle souostroví.“

Nesoudil ji. Nedíval se na ni znechuceně. Jen zavrtěl hlavou. „A jak by taky mohlo? Strávila jste tu jen pár měsíců. Pravděpodobně se tu odehrály nejhorší chvíle vašeho života. Nemůžete se vracet k hezkým vzpomínkám z dob před kletbami a většina lidí vás nenávidí kvůli svým předsudkům vůči Přírodňanům.“

Všechno to říkal tak věcně. Isla ani nevěděla, jestli slova pronášená tak vyrovnaným tónem zraňují víc, nebo míň.

„Vrátíte se do své nové říše, Islo?“

„Mám to v úmyslu.“ Pověděla mu o své hvězdné hůlce a jak svou říši navštěvuje. Nabídla se, že kdyby bylo třeba, může ho přenést do nebesanské nové říše.

Azulovi se zvědavě zaleskly oči. „Báječné,“ poznamenal. „Vážím si vaší nabídky, ale myslel jsem to jinak. Vrátíte se do své nové říše už napořád?“

Napořád. Když Storočí skončilo, Isla si nedokázala představit, že by na Světlozorách zůstala. Jenomže od té doby se to změnilo. To ona se změnila.

„Ne.“

„V tom případě je tohle váš domov,“ konstatoval Azul. „Domov, který jste si sama vybrala.“ Vstal a jeho bleděmodrý plášť se za ním nadul nějakým soukromým vánkem. „Naučte se ho mít ráda, stejně jako vaše dvě říše. Navázat vztah je úkolem panovníka, ne podřízených.“ Podal jí ruku. „Pojďte se mnou.“

Přijala ji bez váhání. Prsteny na jejich prstech o sebe zacinkaly jako zvonkohra. „Ale nepoletíme, že ne?“

Azul se usmál. „Věříte mi?“

„Věřím,“ odpověděla popravdě. Uvědomovala si, že po tom všem je hloupost někomu důvěřovat. Věděla to, ale copak měla jinou možnost? Navždy se přede všemi uzavřít? Vnímala, že od chvíle, kdy Storočí skončilo, je zeď kolem ní čím dál mohutnější. Když si nedá pozor, stane se neproniknutelnou.

Požádala Azula o pomoc. To nejmenší, co může udělat, je pustit ho dál.

Vyšli z baru zadním vchodem, do boční uličky. Nabídl jí i druhou ruku. „Smím?“

Chytila se jí.

Najednou se ocitla ve vzduchu. A Azul létal daleko ladněji, než se to kdy podařilo Orovi.

Po zrušení kleteb se Nebeský ostrov proměnil. Spodní město lidé opustili a vrátili se do toho, které se vznášelo ve vzduchu. Většina Nebesanů chůzi okamžitě vyměnila za létání. Hrad byl pohodlně uhnízděný v mracích. Jeho věže mířily k nebi jako štětce připravené vyzdobit prázdnou stránku. Z přední části paláce se do třpytivého jezírka dole snášel vodopád a jeho oblouk zářil všemi barvami, jaké si jen lze představit.

A všichni tam létali.

Vypadalo to přirozeně, jako by vzduch představoval spoustu volného prostoru, kterému se konečně dostalo řádného využití. Isla zatím viděla létat jen Ora – a teď Azula. Takový nával nečekala. Létání bylo zřejmě trochu jako rukopis – každý měl svůj osobní styl. Někteří létali ladně jako Azul, až to celé připomínalo taneční choreografii. Jiní se pohybovali spíš jako Oro, stroze rázovali oblohou, jako by kráčeli po neviditelných mostech, jež jsou ostatním skryté.

A někteří vlastně vůbec nelétali sami od sebe. Vznášeli se na všelijakých okřídlených udělátkách a k jejich pohonu využívali svou schopnost ovládat vítr.

Azul ji obklopil větrem. Vznášela se po jeho boku, pro jistotu se ho však pevně držela za zápěstí, a snažila se kochat tím vším, co vidí.

„Ta kletba, která stihla vaši říši…“

„Byla jedna z těch lepších,“ doplnil.

Pět set let bez možnosti létat muselo být pro společnost, která tuhle schopnost očividně zatkala do přediva každodenního života, přímo strašlivé, ale zdaleka to nebylo tak hrozné jako umírat v pětadvaceti nebo muset se živit lidskými srdci. Neznamenalo to však, že by ta kletba nebyla smrtící. „Azule? Ten den, kdy k tomu došlo…“

„Jsme přišli o mnoho lidí. Všichni prostě… spadli z nebe dolů.“

Isla zavřela oči. To pomyšlení, jak bez jakéhokoli vysvětlení padají k zemi… Stiskla mu zápěstí ještě pevněji.

„Létání je pro nás naprosto přirozené, dovedou to dokonce i ti, kteří mají čarovné moci jen špetičku. Ti, kteří nebyli dost zdatní – nebo rychlí – a nedokázali přimět vítr, aby jejich pád zmírnil… zahynuli.“

Dorazili k hradu. Nepřistáli však v mracích – těm Isla ostatně nevěřila ani za mák – ale proletěli hradní bránou.

Nebyl tam žádný strop. Lidé mohli prostě jediným plavným pohybem vletět dovnitř nebo vyletět ven. Nacházely se tam chodby, ale žádná schodiště. Abyste se ze vstupní síně dostali do ostatních pater, museli jste tam doletět. Bylo zřejmé, proč Nebesané po uvržení kleteb tenhle palác opustili.

Isla přemítala, ke kolika důležitým věcem kvůli té kletbě najednou na dlouhé roky ztratili přístup. Když Nebeský ostrov navštívila poprvé, žasla nad nejvyšší budovou ve městě, jejíž věž se vypínala až k hradu nad ní. Teď pochopila, že to pro ně představovalo jediný způsob, jak se dostat k tomu, o co přišli. Prostě ji museli postavit.

V takové výšce jí vzduch připadal řidší. Byl tak studený, že jí málem naskakovala husí kůže, třebaže Nebesanům to zřejmě nijak nevadilo. Všichni byli na počest své říše odění v bleděmodrém, ale móda tu byla mnohem rozmanitější, než viděla v ostatních říších. Jen šaty tu podle všeho nebyly moc populární. Usoudila, že nejspíš z praktických důvodů. Sama byla vděčná, že její šaty a plášť jsou z dostatečně těžké látky, aby při všem tom vznášení neodhalovaly příliš.

Nebesané Azulovi uctivě, radostně kývali na pozdrav, usmívali se, a když prolétali kolem, poplácávali ho po zádech. Většina kývla na pozdrav i Isle. Někteří si je zvědavě prohlíželi, jiní se na ně upřímně usmívali.

Zamířili do horní části hradu a proletěli neexistujícím stropem, aby si mohli palác i vznášející se město prohlédnout shora. Azul ukázal na stovky lidí na tržišti – z té výšky vypadali maličcí – a pak na řetězec horských hřbetů v dálce. Nebeský ostrov se rozpínal dál a dál, ani nedohlédla na jeho konec.

„Jsou smyslem mého života,“ vysvětloval. „Když byly uvrženy ty kletby, nebylo snadné Světlozory opustit, ale hlasovali jsme o tom v referendu a většina obyvatel chtěla od nejisté budoucnosti tady na ostrově pryč. Na naši novou říši a na všechno, co jsme za posledních pár století vybudovali, jsem hrdý, ale nemůže být pochyb o tom, že zdroj naší síly se nachází tady.“ Zhluboka se nadechl, jako by tu moc, která v souostroví pulzovala, mohl cítit v nose, na jazyku i na kůži. Zahleděl se na ni. „Islo, nemůžu vás naučit, jak vládnout. Musíte na to přijít sama. Vím jen to, že jejich zájmy a blaho kladu vysoko nad své vlastní. Den co den. To oni mě motivovali pokračovat dál, i přes můj žal.“ Po očku na ni pohlédl. „Teď když byly ty kletby zrušeny, na vás budou vyvíjet tlak, abyste si pořídila dědice.“

Isla se k němu bleskurychle otočila. „Cože?“

„Vaši poddaní si budou chtít zajistit budoucnost.“ Povzdechl si. „V minulých staletích byla zavedena spousta preventivních opatření na ochranu vladařů. Můj lid si odhlasoval, že mě kvůli mé ochraně musí téměř neustále obklopovat vojsko. Nesměl jsem cestovat do jiných nových říší.“

Isle najednou její vlastní toulky s hvězdnou hůlkou připadaly o to nezodpovědnější. Na chvilku začínala chápat, proč na ni Poppy a Terra byly tak přísné.

Vůbec se jí nechtělo pořizovat si dědice.

Není na to připravená. Znamená to snad, že je hrozná vládkyně? Je o to sobečtější?

A ani se jí nechtělo prožít zbytek života chráněná a přísně střežená, s vědomím, že její smrt by znamenala smrt všech jejích poddaných…

„Jsou i jiné způsoby, jak si dědice pořídit, tedy kromě toho zřejmého,“ uklidňoval ji Azul. „Panovníci mohou své schopnosti někomu předat skrz milostné pouto anebo pomocí speciálních předmětů.“ Jako ta navazovačka, pomyslela si Isla. „Cena je však vysoká. Když vladař někomu natrvalo předá svou moc, výrazně mu to zkracuje život.“

Ani tohle neznělo jako schůdná varianta. Vždyť si v životě ještě nic neužila. Chtěla mít možnost skutečně žít.

„Vypadáte, že vám není dobře.“

„To je tou výškou.“

Podle zvuku, který Azul vydal, jí bylo jasné, že zná pravdu. „Islo, vládnout je čest, ale není to vždycky radost.“ Stiskl jí ruku. „Navštivte svůj lid. Postavte se jim čelem. Buďte k nim upřímná. Jste jejich vládkyně. Ať už se toho cítíte hodna, nebo ne, nikoho jiného nemají.“

Isla usoudila, že právě toho se bojí ze všeho nejvíc.

KORUNOVACE

Přírodňanů zbývalo méně, než si myslela.

Před svůj lid naposledy předstoupila před několika měsíci. Teď jich zůstal jen zlomek. Vypadali slabí. Některých detailů si předtím, když se tolik soustředila na svou cestu na Storočí, vůbec nevšimla. Nyní ale ta znamení viděla jasně. Žena s neuměle ostříhanými krátkými vlasy na sobě měla potrhanou halenu, pod níž prosvítala až příliš vystupující žebra. Další zase vypadala až moc bledá, rty měla rozpraskané a ve tváři neměla žádnou barvu. Naučili se obstarat si obživu, to viděla. Nejspíš však chvíli potrvá, než se budou soustavně stravovat tak, aby byli zase zdraví.

Některé detaily se nezměnily. Část jejích poddaných doprovázeli jejich zvířecí společníci, stejně jako v ten den, kdy odcestovala. Přírodňané byli známí svým blízkým vztahem ke zvířatům. Poppy mívala kolibříka, který jí poletoval kolem vlasů. A Terra velkého pantera.

Odjakživa si přála zvířecího společníka. Zdaleka by se pak necítila tak osaměle.

Terra jí to nikdy nedovolila.

Isla otevřela pusu. Než však stačila promluvit, udělali něco nečekaného. Něco, co si nezasloužila.

Jeden po druhém se jí poklonili.

„To ne, já…“

Nikdy předtím to neudělali. Isla to nikdy nevyžadovala. Nebyla na to zvyklá.

Nelíbilo se jí to, z nervozity jí mravenčila kůže. Nejraději by na ně zařvala, že by na ni přece měli křičet, nadávat jí, vyčítat jí všechno, co v dosavadním životě udělala špatně. Vždyť ještě pořád vypadají, jako by umírali. Je mizerná panovnice, žádná hrdinka.

O krok ustoupila. Slova se jí zadrhla v hrdle. Vtom nějaká žena doprovázená kapybarou pronesla: „Zrušila jste ty kletby. Dokázala jste, co se nikomu z ostatních vládců za celá staletí nepodařilo.“

Isla se zamračila. „Jak… jak to víte?“

„Řekla nám to Terra.“

Terra? To jméno bylo jako dýka zabodnutá v hrudi. Jak se její opatrovnice vůbec dozvěděly, že ty kletby zrušila ona? A proč jim to Terra pověděla, když ji Isla vyhostila?

Vzepřela se snad jejímu rozkazu? Je pořád ještě tady, v téhle říši?

„Kde je Terra teď?“ zajímala se ta žena. „Byla tu… a pak zmizela. A co Poppy?“ Takže ne. Tady už není.

„To nevím,“ odpověděla Isla popravdě. Zvažovala, jestli jim má říct, že je vyhostila, jenomže nejprve potřebovala zjistit, nakolik jsou jí její poddaní věrní. Byli by loajální spíš k ní, nebo k jejím opatrovnicím, které zemi od jejího narození prakticky vládly? „Vstaňte, prosím,“ požádala je. A pověděla jim všechno, až na tohle. Jak věřila, že se narodila bezmocná. Že má předmět, který jí umožňuje se přemisťovat, kam se jí zachce. Že teď má i schopnosti vládkyně Souhvězďanů. Když skončila, dodala: „Nebyla jsem vám dobrou vládkyní. Nevím, s čím se potýkáte. Prosím, mluvte se mnou otevřeně. Určitě máte otázky. Tak mi je položte. Vysvětlete mi, co potřebujete.“

Něco se jí mihlo před očima. Isla se otočila a na vteřinku spatřila Grima, jak stojí v davu a pozoruje ji.

Ztuhla. Žaludek se jí stáhl panikou.

Mrkla a Grim byl pryč.

Někdo jí položil nějakou otázku, a ona ji neslyšela.

Zavrtěla hlavou. „Promiňte, můžete mi to prosím zopakovat?“ Hučelo jí v uších. Napřed ty vidiny v Zrcadlovém paláci. Pak jí jeho hlas zněl v hlavě. A teď už ho i vidí… Co přijde dál?

Co je to s ní?

„Ptala jsem se, co se děje na souostroví.“

Isla zvažovala, kolik jim toho má prozradit. „Momentálně je tamější situace dost nejistá. Říše nejsou jednotné. Proslýchá se něco o povstání. A také máme důvod se domnívat, že by se Temnoťané mohli pokusit Světlozory napadnout, jako to udělali v minulosti.“ Pokusila se o úsměv. „Jakmile se to všechno vyřeší, doufám, že jednoho dne vás budu mít všechny zpátky na Světlozorách. Tahle říše nám byla domovem pět set let, ale je oslabená. Odjakživa patříme na Světlozory.“

Ozvalo se mumlání, ale nikdo jí neodporoval. Doufala, že je to dobré znamení.

Zodpověděla jejich dotazy, jak nejlépe dovedla, a pak se vydala za ženou, která měla do konečků vlasů zapletené purpurové květy. Purpurová byla barva náčelníků. Byla vysoká, měla světlou pleť, tmavé vlasy a bystrý pohled. Jmenovala se Wren a Isla se dozvěděla, že spravuje jednu z větších vesnic.

„Proč stáli někteří lidé stranou?“ zeptala se jí. Její lid zjevně nebyl tak jednotný, jak se jí před několika měsíci zdálo. Někteří se tlačili v hloučku, ale jiní stáli opodál.

Wren se na ni chvíli dívala. „Nechci znít neuctivě,“ začala. „Ale vy jste netrpěla tou kletbou. Nevíte, jaké to je, muset z hladu zabíjet jiné. Hladovět, protože jídla prostě nebylo dost.“ Zavrtěla hlavou. „Abychom přežili, většina z nás se dopustila věcí, na které nejsme zrovna hrdí.“

Islu v očích štípaly slzy. Celý život si myslela, jak je to strašné, být zavřená ve svém pokoji a muset tak tvrdě trénovat. Teď jí bylo jasné, že proti tomu, jak trpěli její poddaní, to byla procházka růžovou zahradou. „Co potřebujete?“ zeptala se. „Jak vám můžu pomoct?“

Wren stiskla rty. „Pomalu jsme se naučili, jak získávat potravu. Myslím, že pro nás bylo dobře, že jsme si na to přišli sami. Každá další výzva, která by mohla přijít… bude jen slabý odvar toho, co jsme přetrpěli.“

„Něco přece potřebovat musíte,“ nedala se Isla odbýt. „Někteří z vás pořád vypadají vyhladověle. Můžu sem doručit víc jídla. Přivést někoho, kdo vás naučí, jak pěstovat další plodiny nebo vám pomůže opravit domy.“ Na svých cestách s hvězdnou hůlkou viděla, v jakém stavu vesnice jsou. Některé budovy zubu času odolaly, jiné se rozpadly. „Můžu…“

Wren ji přerušila. „Jak jsou na tom Souhvězďané?“

„Nevím. Poptávala jsem se, ale jejich ostrov ani jejich novou říši jsem ještě nenavštívila.“

„Pomozte jim. My jsme vynalézavější. Starší. Oni jsou tak mladí. Potřebují vás víc než my.“ Smutně se usmála. „To by nám pomohlo. S tím pocitem viny. Vědět, že svým způsobem pomáháme jiné říši, místo abychom…“

… je zabíjeli.

Isla přikývla. „Vrátím se,“ slíbila. „Po korunovaci, i s pomocí a zásobami.“

Wren přikývla. „Budeme vás čekat.“

V dálce vyzváněly zvony. Ve vzduchu byla cítit sůl z moře a vůně karamelizovaného medu z jarmarku, který se pořádal v podhradí. Vozy byly plné nejrůznějších pražených semínek a kapel svírajících své nástroje, ale zatím na ně nehrály.

Isla stála nahoře na schodech, hned za dveřmi, těsně z dohledu těch tisíců lidí čekajících dole.

Tedy téměř.

Zvony se odmlčely. Nastal čas.

Isla vykročila.

Dýchej.

Nic.