© 2005 by Richard Siken

Originally published by Yale University Press

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Translation © Jan Škrob, 2025

Cover © Adéla Korbelářová, 2025

Cover photo © Mikuláš Dobrovský, 2025

© DOBROVSKÝ s. r. o., 2025

https://twitter.com/knihydobrovsky

www.facebook.com/KnihyDobrovsky.cz

instagram.com/nasenakladatelstvi

ISBN 978-80-277-5451-9 (ePub)

ISBN 978-80-277-5452-6 (mobi)

Obsah

Předmluva

I

Šeherezáda

Nemravný Valentýn

Malý netvor

Přímořská improvizace

Rozbitá silnice

Litanie, ve které jsou některé věci škrtnuté

II

Viditelný svět

Teorie bot

Malé divné lásky pro začátečníky

Nedokončený duet

Zdálo se mi o tobě

Slaměný dům, slaměný pes

Vyslovování tvých jmen

III

Planeta lásky

Ptačí kost

Jízda bez mytí

Hudba silnice

Vykloubený pokoj

Jsi Jeff

Mezitím

Sníh se špinavým deštěm

Předmluva

Toto je kniha opanice. To slovo samotné se neobjeví. Ani není analyzován či popisován onen stav– mluvčí se zpaniky nikdy nedostává na tak dlouho, aby ji dokázal odlišit od jiných stavů. Ve světě Sevření je panika synonymem bytí: svými zámlkami, svojí klikatou apřekotnou syntaxí, svými horečnými výčty aotázkami vzdoruje času aztrátě. Opakem je zapomnění: ne poklidné zapomnění spánku, ale hrozivé zapomnění vsexu asmrti. Síla těchto básní vyrůstá zposedlosti, ale styl Richarda Sikena je čistá manická improvizace, vníž všechny role zastává básník sám: je paralyzovaným zvířetem před reflektory auta; je zároveň iřítícím se vozem, autem, které nezastaví, mechanismem úniku. Kniha nás oslepuje dálkovými světly: je rozkymácená, divoká, bezhlavá, neukojitelná:

… Jména volaná přes vodu,

jména, jimiž jsem ti říkal za zády,

kyselá alahodná, tajná apak už

nevyslovitelná, názvy květin, které

rozkvétají jenom jednou, řvané

zbalkónů, řvané ze střech nebo

přidušené polštářem nebo šeptané

ve spánku nebo zaseknuté vkrku

jako kus masa. Snažím se, vážně.

Snažím se asnažím. Šťastný konec?

No jasně– Čau miláčku, vítej doma.

Báseň ne ane zastavit:

… Názvy tepla anázvy světla,

názvy srážek ve tmě, po straně

autobusu, ve štěkotu psa,

vkuličkovém peru na džínách

ana rukou ana krabičkách

od sirek, které se potom ztratí.

Jména jako výkřiky bolestí,

jména jako náhrobky, jména

zapomenutá aznovu objevená,

jména zakázaná nebo obehraná…

„Vyslovování tvých jmen“

Nebo, v„Ptačí kosti“:

krvácím, nevykládám to jenom tak.

Všude se třpytí rozbité sklo jako hvězdy. Je to western,

Henry. Je to klasická přestřelka. Udělali jsme si hřbitov

zodpoledne bílého jako kost.

apozději:

Dokonce ikdyž stojíš,

vypadáš, jako bys ležel, ale můžu tě políbit na krk, lásko?

To ti musím svázat ruce? Musím ti vrazit do pusy jazyk

jako zloděj ruku,

jako při loupeži…

Zoufalá upovídanost básně oddaluje katastrofu. Hromadění aopakování brání nějaké kolizi, nějakému smrtícímu spojení. To je také způsob, jak by se dalo mluvit onepřítomnosti– bez jediné odmlky pro ticho, jež by bylo odpovědí.

To, že Siken dělá ze života umění, vtěchto básních nepůsobí jako literární trik, ale spíše jako psychologický imperativ: tyto básně nahrazují lineárně postupující čas opakovanými cykly rituálů– vSevření kulka vstupuje do těla apoté se vrací do zbraně. Všude jsou kamery anahrávací pásky, nástroje, sjejichž pomocí lze jeden okamžik opakovat stále dokola azároveň jím manipulovat. Napjaté playbacky azastavené záběry básní– což jsou jejich ovládací strategie– vytyčují mrazivé jistoty aneměnné skutečnosti. Což samozřejmě znamená, že jsou básně poháněny právě tím, co popírají; jejich zběsilost svědčí ohloubce hrůzy, jejich vynalézavost ozarputilé přítomnosti nepřítele. Všechno je trik, sdělují nám básně, všechno je umění, technologie– což znamená, že se všechno ještě může změnit. Což je Sikenův způsob, jak říct opak: vtěchto básních je všechno mučivé, absolutní asmrtelně opravdové:

Spoustu mil byla noc apotom opravdové hvězdy na fialovém nebi,

jako loďky, co se vydaly moc daleko,

začaly mizet.

Atam, vdálce, žádná země zaslíbená,

ale Holiday Inn,

sbugenvileou rostoucí přes řetěz ubazénu.

Dveře se otevřely dokořán: dvě postele, dvě lampy, dva plastové kelímky

zabalené do celofánu

aon říká Ne, Henry, tohle ne.

Vidíš tu zápletku jako tečkované čáry na druhé straně pokoje?

Tady je umyvadlo na opláchnutí krve,

tady je whiskey, roztrhaná košile. Tady je kachlička zpodlahy

vkoupelně, kolečko odtoku

sproraženými otvory.

Tady je kluk jako pytel masa, tady jsou motory, malý pokoj,

co není pokojem,

Henry, který není Henry, Henry sjehlou anití,

skloněný nad prázdným klukem, co omdlel

na přehozu.

Čas ubíhá:

Zazvoní zvonek, zavrčí pes

apak se zvedne vítr aopadne světlo

aokno se pevně zavře před špinavým deštěm.

Apozději:

Celého tě ovine rukama, aby tě udržel vpokoji.

Je noc. Je poledne. On řídí. Celé se to děje

znovu.

Byl jsem ve tvém těle, lásko, abyl to ráj.

Byl jsem ve tvém těle abyla to pouťová atrakce.

„Vykloubený pokoj“

Je-li Sikenovým východiskem panika, jeho obsesí je tyranské tělo. To nám sděluje už [anglický] název Crush. Mezi mnoha významy tohoto slova najdeme ve slovníku „přitlačit mezi protilehlá tělesa tak, aby došlo krozbití nebo zranění; utlačovat; rozbít, rozdrtit nebo rozmělnit“. Nebo, coby sloveso, „extrémně stlačit“. Mimo tuto množinu ničení najdeme jeho hovorový význam: poblouznění, milostnou fixaci dívky na chlapce. USikena chlapce na chlapce. Spojením erotiky aživot ohrožujícího, nevyhnutelného Sevření připomíná Příběh O, ikdyž je zde spoutávání méně doslovné. Básně, které tuto posedlost vyznačují nejostřeji, někdy vycházejí zpohybu směrem ven azpátky, ve vlnách; někdy dochází kpřízračným pohledům zpět do minulosti, zhuštěným, komplexním, zlověstně prorockým, jako vprvní části „Malých divných lásek pro začátečníky“, třinácti verších, které předpovídají ashrnují celý život:

Světlovlasý kluk včervených plavkách ti drží hlavu pod vodou,

protože se tě snaží zabít,

aty si to zasloužíš, zasloužíš avíš to

ajsi vtomhle bazénu připravený umřít,

protože ses chtěl dotýkat jeho rukou artů ato znamená,

že tvůj život tak jako tak skončil.

Jsi vosmé třídě. Tyhle věci víš.

Víš, jak se jezdí na horském kole, avíš, jak se

dělí se zbytkem,

avíš, že kluk, kterému se líbí kluci, je mrtvý kluk, pokud ale

nedrží jazyk za zuby, což jsi přesně

neudělal,

protože jsi slabý aprázdný auž je to stejně jedno.

Někdo mi kdysi řekl, že vysvětlovat znamená přiznat selhání.

Určitě si to pamatuješ, volali jsme si spolu, miláčku.

„Malý netvor“

… Tady se večer

půlí, Henry, láska nebo smrt. Chytni jeden konec, pořádně zatáhni