David Pastrňák
Pasta Boy

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.xyz.cz

www.albatrosmedia.cz

Roman Smutný

David Pastrňák: Pasta Boy – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2025

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Chcete, aby příběh této skvělé knihy pokračoval i po tom, co ji dočtete? Tak ji pusťte dál do světa. Vše potřebné se dozvíte na www.restorio.cz.

Albatros Media podporuje udržitelný rozvoj, který vrací použitým věcem smysl. On-line antikvariát Restorio vaše knihy odkoupí a zaplatí vám ihned – nečekáte, až se prodají. Získané peníze si můžete nechat, nebo si vyberete charitu, kterou jimi podpoříte. V tom případě navýší Restorio částku o 20 %.

KAPITOLA 1

Byl to jednoznačně měsíc ledního hokeje. Co na tom, že fotbalová Slavia Praha získala titul po neuvěřitelných 49 letech. Vše překryla všudypřítomná euforie z jiného prvenství – toho hokejového. Český národní tým totiž na mistrovství světa ve Vídni vybojoval 5. května zlatou medaili, na niž se čekalo jedenáct let. Přesně taková doba uplynula od doby, kdy československý výběr ovládl šampionát v Praze. Nyní parta trenéra Luďka Bukače vybojovala nejcennější placku ve finálové bitvě s Kanadou po výsledku 4:2. Roman Turek a jeho jmenovec Čechmánek, František Kaberle, Pavel Patera, Martin Procházka, Otakar Vejvoda, Robert Reichl a další se jednou provždy zapisují do historie.

Pouhých dvacet dnů po této slávě se v nejmladším městě České republiky Havířově narodí Marcele Ziembové a Milanu Pastrňákovi syn, který dostane jméno David. Píše se 25. květen 1996 a pro hokejovou zemi, jakou Česko bezesporu je, končí májový měsíc stejně úspěšně, jako začal. Jen to zatím nikdo netuší. Právě spatřil světlo světa budoucí šampion, jenž si svou osobností i uměním podmaní nejen slavnou NHL.

Jedno pravdivé pořekadlo praví, že každý lotos, než vykvete do krásy, si musí proklestit cestu bahnem. Pro některé lidi, kterým osud přichystal do vínku spoustu náročných zkoušek již od útlého věku, platí totéž. Trnitá cesta plná nástrah a výzev čeká i malého Davida. Sudičky se s ním evidentně nijak nepáraly. Když mu byly pouhé tři roky, táta Milan jednoho dne odešel a víckrát už se ke své rodině nevrátil. Z paní Marcely se rázem stala matka samoživitelka, která kromě tříletého Davida musela uživit i o čtyři roky staršího syna Jakuba. Měla se co otáčet, aby vše zvládla, dělala současně i tři práce, ovšem ani tak si tříčlenná neúplná rodina nemohla finančně vyskakovat. „Chodila jsem uklízet, vyráběla svíčky, čistila kotle, ale i tak jsme měli sto dvacet korun na den. Ne na osobu, ale pro všechny. Bylo to příšerné. Samozřejmě pokud jsem sehnala ještě nějakou brigádu, tak bylo peněz víc, ale celkově to žádná sláva nebyla,“ vzpomíná sympatická žena po letech na časy, kdy jí život ukazoval, jak umí být tvrdý. Mladá rodina zažívala po stránce materiálního zabezpečení občas i velmi krušné časy. Například v době, kdy Marcela měla na čerpací stanici tak malý příjem, že musela požádat příslušný úřad, aby jí poskytl příspěvek alespoň do výše životního minima.

Davidův táta Milan byl hokejový útočník, který to dotáhl do druhé nejvyšší soutěže v dresu Třince a Karviné. V sezoně 1983/84 byl u toho, když Třinec postoupil do 1. české národní hokejové ligy. Když byly jeho synkovi dva roky, hráčskou kariéru po dvou sezonách ve třetiligovém německém Schwenningenu ve svých sedmatřiceti letech definitivně uzavřel a začal se věnovat trénování mladých hokejistů v havířovském klubu.

Zřejmě i geny – které, jak známo, nikdo neošálí – způsobily, že už ve dvou letech se stala Davidovým nejlepším kamarádem zahnutá hůl, s níž ti nejlepší borci dokážou bavit miliony fanoušků po celém světě a vydělávat miliony dolarů. „David byl jako miminko hodně živý a prakticky hned, jak začal v deseti měsících chodit, začal brát do ruky plastovou hokejku a honil po bytě míček, puk nebo cokoli kulatého. Vybavení bytu tím samozřejmě trpělo, ale byl do toho tak zažraný, že mu snad ani nešlo v tom zabránit. Zlobil, pořád někde lítal. Každou chvíli někde upadl a bylo mu jedno, že mu teče krev. Říkali jsme si, že snad ani nemá práh bolesti. Ve dvou letech se sám naučil jezdit na kolečkových bruslích. A nevyhýbal se ani dalším sportům,“ přibližuje první sportovní krůčky svého syna paní Marcela. Byla to ona, která svého druhorozeného přivedla v jeho třech letech poprvé na stadion místního AZ Havířov, klubu, k jehož slavným odchovancům patří například bronzový olympionik z Albertville 1992 František Procházka, tragicky zesnulý obránce Luděk Čajka, absolvent tisíce ligových zápasů Jan Peterek či reprezentační gólman Jiří Trvaj.

Svízelná finanční situace mladé rodiny způsobila, že nejmladší z rodu Pastrňáků nevyjel na led v chlapeckých bruslích, nýbrž v dívčích a ještě k tomu krasobruslařských, které měly zbroušené zoubky na špičkách nožů. „Později si nás na zimáku někdo všiml a daroval nám klučičí brusle,“ popisuje Davidova matka další vývoj ve věci hokejové výstroje svého syna a dodává, že na samém počátku tohoto velkého hokejového příběhu byl její syn navlečený do zimní kombinézy, protože hokejový dres byl příliš drahý. Tříletý David se i přes materiální překážky od prvních minut choval na ledové ploše jako ryba ve vodě. Mohl uplatnit vše, co se s hokejkou naučil už doma na koberci s bráchou Jakubem. Vrstevník táty Milana, jeho někdejší protihráč a později havířovský trenér Jan Daneček okamžitě rozpoznal, že v tomto případě nepadlo jablko příliš daleko od stromu: „V té době jsem se jezdil dívat do Havířova na tréninky přípravky a tento maličký, ale šikovný pinďa, kvůli výstroji taková skoro ještě kulička, mě zaujal. Už tehdy dobře bruslil a uměl vést puk.“

Malý David byl nadšený do všeho, co jen trochu zavánělo sportem. Zato toho moc nenamluvil, do pěti let trpěl vadou řeči. „Plácal slova, jak ho napadlo, měnil písmenka, evidentně mu vůbec nevadilo, že mu ostatní děti nerozuměly. Pořád něco vykládal. I doma furt mlel pantem a pusu měl pořád od ucha k uchu. Na dvorku, kam si chodili oba kluci hrát se svými kamarády, si získal i místní důchodkyně,“ usmívá se při těchto vzpomínkách paní Ziembová. Dětský pokojíček havířovského bytu 2+1 byl němým svědkem mnoha sportovních klání. Jakub Davida často prosil, aby jeho mladší sourozenec zaujal místo v bráně. „Jediný způsob, jak jsme spolu mohli trénovat, byl ten, že do mě pálil,“ vzpomíná dnešní hvězda NHL.

Venkovní dvorek býval pro změnu dějištěm fotbalových bitev. „Na mé straně pokojíčku byla polička obsypaná medailemi a poháry, na bráchově straně byla jedna medaile z fotbalu. Dokonce to zašlo tak daleko, že si sám nakreslil diplom,“ směje se Pasta. Oba chlapci trávili maximum volného času pod širým nebem. „Jakmile se David naučil chodit a následně i běhat, byl k nezastavení. Věčně lítal na dvorku s ostatními dětmi až do večera. Teprve pak jsme ho volali domů. Byl takové cikánské děcko. Nejraději poletoval s kamarády, občas u nich i přespával,“ potvrzuje paní Marcela. Neposednému blonďáčkovi šlo všechno. Kromě hokeje a fotbalu také rád plaval, hrál hokejbal, ping-pong, tenis, když se rozběhl, málokdo ho dohonil. Když nazul kolečkové brusle po starším bráchovi, byly mu velké, ale nepadal, suverénně se rozjel. Inu, krev není voda. Sportovní geny nakonec nezdědil jen po tátovi. Jeho maminka se svého času věnovala atletice a plavání.

Málokdo zná hodnotu peněz jako ten, komu se jich dlouhodobě nedostává. A tak zatímco mnoho jiných začínajících hokejistů dostane výstroj od rodičů naservírovanou na zlatém podnose, Davidova matka se musela na každou nezbytnou část výbavy pořádně nadřít. Jednou například celý víkend tmelila plot pro majitele obchodu se sportovními potřebami, aby si pro svého talentovaného potomka vysloužila novou hokejku. I přesto byl seznam vysněných dárků, které David nemohl mít, mnohem delší než výčet těch, jichž se mu v raném dětství dostalo. „Třeba žlutou hokejku Easton Synergy jsem si přál pod stromečkem tři roky. Stála asi dva a půl tisíce a prostě na ni nebylo. Nebo jsem chtěl bílé rukavice, jako měl tehdy Peter Pucher ve Znojmě. Pár let jsem si počkal a nakonec je dostal. Máma měla tři zaměstnání najednou, makala celý den, často i v noci, a musela na tyhle věci dlouho šetřit. Jsem jí za to strašně vděčný. To, co pro nás udělala, bylo neskutečné. Snažím se jí to dnes vynahradit,“ vyznal se Pasta v jednom z rozhovorů v roce 2020. „Občas mi docházely síly a energie a byly dny, kdy jsem si říkala, že se na to vyprdnu, ale vždycky jsem to nějak skousla a jela v tom režimu dál,“ ohlíží se za náročným obdobím statečná žena, která má na dnešních úspěších svého syna lví podíl – šťastná, že časy, kdy od čtyř hodin ráno pracovala v pekárně, následně spěchala uklízet cizí byty a večer ještě nastoupila na směnu v prodejně vín, už naštěstí pominuly.

Možná i zde lze najít jeden z pramenů Davidovy odolnosti, bojovnosti a pracovitosti. Už jako dítě totiž pochopil, že nic není zadarmo, že pro úspěch člověk musí tvrdě pracovat a že ne vždy je možné dostat to, co chceme, ihned. Nehrozilo mu tak to, co ohrožuje psychiku mnoha dnešních mladých lidí, kteří i na prahu dospělosti trpí nadměrnou přecitlivělostí, sklony k depresím a hroutí se z každého problému. Na toto téma výstižně promlouvá renomovaný trenér, pedagog a mentální kouč Marian Jelínek: „Psychická odolnost nebo frustrační tolerance se ve společnosti snižuje. Je to podobné jako u fyzické výkonnosti. Přisuzuji to blahobytu. Téměř ve všech psychiatrických učebnicích se píše, že míra zvýšených depresí a různých psychických chorob je dána také tím, že odmítáme prachobyčejná lidská utrpení. Měli bychom děti a sportovce vyndat z komfortních zón a nechat je prožít si neúspěchy, prožít si třeba boj o sestavu. Neumetat jim cestičku. Když uděláme ústupky, je to danajský dar pro sportovce i pro děti. Souvisí to s respektem. Dřív si to nikdo nedovolil a trenérům důvěřoval. Mladý doma dostal pár facek, když se postavil trenérovi nebo učiteli. Teď je to spíš naopak. Tohle všechno jsou konsekvence blahobytu a špatně pojaté svobody.“

Příběh dětství Davida Pastrňáka nastavuje nekompromisní zrcadlo hyperprotektivní a nadmíru úzkostlivé výchově mnoha dnešních rodičů, kteří žijí v klamu, že pro své děti dělají to nejlepší. Nakonec nemusíme se bavit pouze o Davidovi. Jiný velmi talentovaný hokejista také neměl v dětství vše, na co si ukázal, musel pomáhat na rodinném statku v Hnidousích, fyzicky dřel, a pak se odrazil ke snovým výšinám. Ano, řeč je samozřejmě o Jaromíru Jágrovi.