Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Copyright © Dominik Fiala, 2024

Cover &amp; illustrations © Tomáš Mařas, 2024

© DOBROVSKÝ s.r.o., 2024

https://twitter.com/knihydobrovsky

www.facebook.com/KnihyDobrovsky.cz

instagram.com/nasenakladatelstvi

ISBN 978-80-277-5222-5 (ePub)

ISBN 978-80-277-5223-2 (mobi)

Obsah

Padající hvězda

Obyčejný mourovatý kocour

Místo jedné fotky pět

O letící hvězdě a Černokněžném pánu

Dřív nebývala taková tma

Do toho, Chroští!

Každý superhrdina potřebuje padoucha

Malinový vrch není zase tak velký

Příšera

Rozbřesk se vleče

Poznáš kouzlo, když ho spatříš?

Rostou v nebi sedmikrásky?

Padající hvězda

Město už je dávno v posteli, ale obloha je snad ještě jasnější než za dne! Byla to ta nejzářivější hvězda na celém širém nebi. Zpočátku se zdála maličká a schovaná v dálce za mraky, ale s každým dalším dnem se blížila a s každou další nocí její jas sílil. Bylo chladno. Studený vítr jí zalézal pod kabát a na trávě se třpytila jinovatka, která vypadala jako zrcadlo noční oblohy poseté hvězdami. Jestli se mi to nepovede dneska, tak už nikdy! Míří k lesu! Ještě kousek a…!

Prásk! Lenka pořád sledovala to jasné světlo na nebi, ale tentokrát se jí objevily hvězdičky i před oříškovýma očima. Žuchla na chodník a po ulici se rozkutálely nejrůznější věci, které měla doposud v tašce. Vůbec si ho nevšimla. Na to, jak byl veliký, se pohyboval velmi tiše.

„Ludvíku! Nemůžeš dávat pozor, kam šlapeš?!“ odfoukla si dlouhé, lehce vlnité kaštanové vlasy z obličeje a založila si ruce na prsou.

„Já?“ divil se Ludvík a soukal se na nohy. „To ty tady uháníš jako pominutá! A co se vůbec děje? Proč ten povyk?“

„Děláš si legraci? Ty se nikdy nedíváš na nebe?“

„No… dívám, jasně že jo, ale když venčím Pana Párka, občas si čtu komiksy. Á, tady je. Děkuju, Pane Párku!“

„Haf!“

Pan Párek byl dlouhý, černo-zrzavý jezevčík, který právě páníčkovi pyšně podával v zubech poslední výtisk Kapitána Kolohnáta. Ludvík si komiks vzal, podrbal psa za ušima a pomohl dívce na nohy.

„Páni, ty tady máš ale věcí…“

„Tak tam tak nestůj a pomoz mi, nebo mi zase uteče!“

Ludvík si sice klekl a natáhl své veliké ruce, aby posbíral pár nezbedných rýsovacích pomůcek, ale teprve teď se poprvé pořádně podíval na nebe a polkl. Ruce se mu zarazily a celý zůstal jako zkoprnělý. Ulice byly prázdné a zdobené bílou a jasně žlutou září.

„Co to je?“

„Představuji ti, Ludvíku, Hvězdu Lenky Sedmikráskové! Teda… teda tak se bude jmenovat, až budu slavná. A slavná budu, až ji konečně vyfotím zblízka tak, jak se to ještě nikomu nepovedlo. Víš ty vůbec, kolik takových fotek padajících hvězd existuje? Ne? Tak já ti to povím. Vůbec žádná!“

„Vědí tvoji rodiče, že jsi venku?“

„Velcí vědci se nezabývají takovými věcmi, jako je večerka,“ zamračila se a zírala na nebe. Záře se zastavila nad lesem. Hvězda ještě před chvílí připomínala ohnivou kouli. Teď ale začínala noc zase tmavnout. Lenka popadla foťák a zbytek věcí nechala na ulici. „Není čas!“

„Hej! Počkej chvilku…“

„Není čas!“

Utíkala k lesu za městem, a když zmizela za prvními stromy, byla dočista sama.

Prodírala se křovinami a travami a bláto jí klouzalo pod botami. Kolena měla špinavá a vlhká a drsná kůra stromů, kterých se chytala, jí škrábala dlaně. Nikdy by mě nenapadlo, jaká bude takhle pozdě v lese vlastně tma. Asi jsem přes všechno to světlo na obloze zapomněla, že je noc a i dospěláci spí. Ne, to nevadí, pomyslela si, tohle je důležité. Důležitější než voňavá postel a měkká deka – tady se píšou dějiny a žádný velký vědec nezůstal nikdy radši s hlavou na polštáři!

Jak ale Lenka postupovala lesem, odvaha ji začínala opouštět. Stíny stromů se plazily všude kolem a zdálo se, že tancují. Tohle je stará cesta, už dlouho se nepoužívá. Zajímalo by mě, jestli někam vede…

Vzhlédla ke korunám stromů. No… i nepoužívané cesty se občas musí probudit, nemám pravdu? Pokračovala a na tančící stíny se ani nepodívala. Měla oči jen pro to tajemné světlo z nebes.

Když se stromy rozevřely, objevila se před ní mýtina. Stál tady starý most, pod kterým protékal v křivých cestách potok. Zemi pokrývaly hory popadaného oranžového listí, které sem nafoukal vítr. Nad potokem stála stará vrba. Normálně by si jí Lenka asi ve tmě nevšimla, přestože byla doopravdy veliká, ale dnes to bylo jiné. Dnes vrba vypadala, jako kdyby nesla na svých pokroucených větvích samotné slunce. Bylo tu tolik světla, že musela přivřít oči, a stejně jen tak tak viděla. Nevšimla si ani, že už tu není sama.

„Á!“ vyjekla atrhla sebou. Její společník zasyčel ataky nadskočil. Byl to dlouhý, štíhlý mourovatý kocour sjasnýma, zelenýma očima. Poodskočil adržel si od ní odstup, ale přesto– když se ujistil, že Lenka není nebezpečný dravec ani lovec koček– se snaježenou srstí ion zajímal oto jasné světlo ve větvích. „Vidíte to taky, pane kocoure? To je, co? Ale ať vás ani nenapadne, že byste si tu hvězdu pojmenoval sám! Kočičí hvězda zní… zní vlastně dost dobře, ale vůbec! Když vy jste si spokojeně lovil myši, já byla vzhůru apozorovala oblohu dalekohledem! Ale… ale stejně jsem ráda, že jste tu. Myslela jsem si, že si tu hvězdu jenom vyfotím afotku potom pošlu do astronomického časopisu, nenapadlo mě ale, že ji doopravdy najdu… tohle by mi Ludvík ani nikdo jiný ze školy nikdy neuvěřil. Ještě že mám tohle,“ tiskla si starý foťák khrudi. Plížila se ke stromu. Kocour ji pomalu, obezřetně následoval.

Dobře, chce to fotku pořádně zblízka. Takovou, jakou svět ještě neviděl! Vjejích představách to bylo snadné– jen cvak aalou domů. Jenže přes mohutnou záři nedokázala udržet oči otevřené. Potom ji to napadlo. Podívala se přes hledí foťáku ato světlo trochu ztlumilo. Sledovala hvězdu zachycenou ve větvích ajen tak tak dýchala. Ještě kousek, malý kousíček abude to… Když upírala zrak do hledáčku, nevšimla si toho, ale byla už skoro pod vrbou. Cvak! Cvak! Aještě! Cvak! Konečně měla svou fotku. Byla přímo pod větvemi. Neodolala arozesmála se. Ohlédla se na kocoura ahrdě si odfrkla. „Tak, pane kočičí. Doufám, že si tenhle den zapamatujete jako den, kdy se zrodila hvězda. Chápete?“ mrkla na něj apodívala se skrz foťák ještě jednou. Teprve teď si všimla stínů, které kolem mýtiny divoce tancovaly. Vyjekla leknutím afoťák jí vypadl zprstů. Ozvalo se prasknutí. Díky němu si vposledním okamžiku skrz hledáček všimla pokroucených větví, které hvězdu držely vysoko nad zemí. Praskly. Vnásledujícím okamžiku hvězda spadla na zem. Zazněla rána. Zvuk jako když se tříští sklo. Světlo zhaslo. ALenka se propadla do temného snění.

„Tomu… tomu teda říkám padající hvězda. Nepřipadá mi to moc vtipné,“ procedila Lenka skrz zuby anechtěla sama sobě přiznat, že jí to vlastně vtipné připadalo. Chvíli trvalo, než si její oči přivykly tmě aLence se vrátil zrak. Akdyž se tak stalo, srdce jí vynechalo úder. Nikdo tu– kromě ní akocoura– neměl být. Přesto tu sami nebyli. Na okraji mýtiny stála záhadná postava vdlouhé kápi. Zdála se vysoká imalá zároveň. Chyběla jí tvář. Aztemnoty jejím směrem žhnul pár temně rudých očí. Chtěla křičet, ale zhrdla jí nevyšel žádný zvuk. Měla husí kůži, svět se jí točil amálem znovu omdlela. Stalo se to strašlivě rychle. Najednou už na okraji mýtiny nikdo nestál. Jako kdyby nechtěl být viděn. Jako kdyby ho prudké světlo zranilo. Ten pohled… já ten pohled ale pořád cítím, ikdyž tady už není…

Objala si ramena. Byla zima. Vedle ní praskla větvička. Nadskočila, vystřelila na nohy avyjekla. Mourovatý kocour se zvedal ze země aprohlížel si ji svýma zelenýma očima. „Vy jste mě ale polekal, pane kočičí! Copak to se dělá?! Viděl… viděl jste to taky, viďte? Řeknu vám, tohle je vážně dlouhá anáročná noc.“

„Většina nocí taková je, ale vy, lidi, otom nevíte. Chrníte,“ odpověděl kocour, posadil se adíval se na ni jakoby nic.

Nějakou chvilku trvalo, než jí to došlo. Bylo to poprvé za celou noc, co doopravdy křičela. Kocour se naježil, nadskočil azasyčel.

„Ty mluvíš!“

„Aty řveš! Přestaň!“

„Ty přestaň!“

„Hele, asi jsme nezačali zrovna dobře, ikdyž teda nevím, co jsem udělal…“

„Mluvíš! Zvířata nemluví!“

„To myslíš vážně? Mluvíme vjednom kuse, je váš problém, že nám nerozumíte.“

„Ale… ale já ti rozumím…“

„Nepovídej, květinko. To mi došlo, věř mi.“

„Jak… jak to?“

„Jsem ztoho stejně vykulenej jako ty. Tak dobrý? Nebudeš už křičet?“

„To nevím,“ procedila skrz zuby apolkla, „ale zkusím to. Nechceš mě sníst nebo tak, že ne?“

„Ne… ne víc než jakákoli jiná kočka.“

„To není zrovna odpověď, kterou…“

„Žertuju. Klídek. Ajo, ktý tvý otázce… taky jsem to viděl.“

„Divný dospělák, co?“

„Nemyslím, že to byl dospělák. Vím, jak jste vy lidi cejtit. Tenhle… tenhle byl cejtit úplně jinak.“

Nevěděla, co říct. Bylo ticho. Natáhla se pro foťák. Sykla.

„Ach ne. Rozbil se při pádu. Myslíš, že se mi ta fotka aspoň povedla?“

„Co je to fotka?“

„To je jedno. Je… je mi zima, jsem strašně unavená ataky mám ztohohle místa divný pocit. Chtěla bych jít domů, ale nepamatuju si, kudy jsem přišla…“

„Pojď, ukážu ti směr. Vy lidi aten váš orientační smysl… drž se za mnou.“

Opustili mýtinu aoctli se vlese. Netrvalo dlouho avrátili se zpátky na cestu. Kocour se zastavil, posadil se, ohlédl se na ni apřikývl. „Je to pořád rovně dolů zkopce.“

„Děkuju. Jak to, že to tady tak znáš?“

Kocour se protáhl azamířil kpapírové krabici pod stromem. Někdo ji tu musel pohodit kdoví jak dávno. Byla rozmáčená, pomačkaná aplacatá. Kocour se skrčil, vlezl do ní, otočil se astočil se na zem do klubíčka.

„Bydlím tady,“ zvedl kLence hlavu azačal si olizovat tlapky.

Lenka se zarazila, až jí foťák málem znovu vypadl zprstů. Nebylo už jen chladno, byla doopravdy zima, vlhko afoukal studený vítr.

„Ty jsi tady úplně sám?“

„Není… není to zlý, bydlel jsem ina horších místech. Trochu sem fouká a… no, taky to není nic moc, když prší, ale je to tu… je to tu fajn. Lidi často něco vyhodí. Kočkám, jako jsem já, to potom sem tam udělá radost.“

„Musí ti tu být strašná zima…“

„No…“

„Já myslela, že jsi jenom na procházce.“

„Kolik koček jsi potkala, děvče?“

„Vlastně moc ne, když se tak ptáš.“

„Povídáme si, víš? Třeba stěma, který se ztratily. Některý holt maj to štěstí amaj domov, ať už jenom na chvíli, nebo napořád. Skutečnej domov. Měkoučkej pelíšek někde vteple, bezva jídlo několikrát denně, hračky, čerstvou vodu atak vůbec… někdo je třeba i, co já vím… pomazlí, víš? Ale spousta znás žije takhle. Prostě jak se dá. Já nic jinýho neznám.“

„To je strašně smutné.“

„No… když si nic jinýho na vlastní kůži nezkusíš, tak to nemůžeš posoudit, ne? Smutný je pro mě jenom slovo. Když se jeden dívá skrz okno do cizích domů, není mu teplo aani nemá plný bříško. Musí zase jít dál. Po svým, víš? Postarat se osebe. Už běž. Jsem už taky unavenej,“ protáhl se aschoulil se do klubíčka.

Ohlédla se do temnoty lesa. Vdálce mezi stromy se vměsíčním světle třpytily střechy domů.

„Ne.“

„Jak to myslíš, ne?“

„Jak si to vůbec představujete, pane kočičí, nechat mě, křehkou azranitelnou dívenku, jít samotnou vnoci temným astrašidelným lesem?“

„No, já…“

„Měla jsem ovás, kočičím plemeni, lepší mínění, to vám tedy povím.“

„Eh…“

„Domnívám se,“ udělala několik pomalých kroků směrem ke krabici, „že abyste napravil své nehorázné hulvátství, pane kočičí, měl byste mě doprovodit až do města.“

„Kvůli svýmu nehoráznýmu hulvátství se teď nemůžu vklidu prospat?“

„Přesně tak. Ale abyste věděl, že ne všichni lidé po nocích jenom chrní, ukážu vám, že někteří dělají ijiné věci.“

„Ato třeba jaký?“

„Třeba dávají do mističek maso, vodu atak vůbec. Baví je to. Líp se jim pak usíná,“ pousmála se. Kocour zpozorněl. Potom si olízl čumáček.

„To po nocích dělávají?“