Jessica McCabe

JAK NA ADHD

Přestaňte bojovat se svým mozkem (raději spolupracujte)

Copyright © 2024 Jessica McCabe

Diagram Sebezdokonalování publikován se souhlasem

© 2019 Dani Donovan.

All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form.

This edition published by arrangement with Rodale Books, an imprint of Random House, a division of Penguin Random House LLC

Podle anglického originálu How to ADHD vydalo v edici Žádná velká věda nakladatelství Jan Melvil Publishing v Brně roku 2025. Žádná část této knihy nesmí být nijak použita či reprodukována bez písemného svolení, s výjimkou případů krátkých citací jako součásti kritických článků a recenzí

Překlad Marek Čtrnáct

Odpovědná redakce Zuzana Kačerová

Jazyková redakce Aleš Antošík

Šéfredaktor Marek Vlha

Redakční spolupráce Vít Šebor, Blanka Balážová, Jitka Vlha Stříšková

Odborná spolupráce Miklós Csémy

Grafická úprava a sazba Stará škola (staraskola.net)

Obálka Irene Ng

Úprava české obálky David Dvořák

Fotografie autorky Dan Montgomery

Jazyková korektura Eva Žáčková

E-kniha Alena Zachová, Roman Kříž

Jan Melvil Publishing, s. r. o.

Melvil.cz

Chyby a připomínky: melvil.cz/chyby

Recenze a pochvaly: melvil.cz/kniha-jak-na-adhd, libisemi@melvil.cz

© Jan Melvil Publishing, 2025

ISBN 978-80-7555-255-6

Pro zvědavé, inovativní, bloudící.

Pro ty, kdo začínají projekty, kdo riskují, kdo řeší problémy.

Pro ty, kdo dělají příliš, a pro ty, kdo si dělají starosti, že nedělají dost.

Pro ty, kdo dělají věci jinak, protože je to jediný způsob, jaký znají.

Pro verzi mého minulého já z alternativního vesmíru, jíž by se možná vyplnil sen o studiu na univerzitě, kdyby v knihovně vyšší odborné školy, kterou tak milovala, narazila na tuto knihu.

Pro moji mámu, která by mě chápala a podporovala snáz, kdyby četla tuhle knihu.

Pro mého tátu, který by se na těchto stránkách možná našel.

Pro ADHD Mozky a pro Srdce, která je milují. Ať vám tato knížka dodá sílu být tím, kým jste, a dosáhnout toho, čeho chcete dosáhnout.

Úvod

Nepíšete, protože chcete něco říct; píšete, protože musíte něco říct.

– F. SCOTT FITZGERALD

Ahoj, Mozky!

V ruce držíte moji knížku! KNÍŽKU! Jak se tohle stalo? Inu, nejdřív ze všeho jsem ji musela napsat. Proč jsem se já, osoba, která má ADHD, do něčeho tak časově náročného a téměř nekonečného pustila? To bylo tak: v jednom kuse všechno ztrácím a zapomínám a začala jsem mít pocit, že by byla škoda, kdyby všechny ty důležité informace, které jsem v uplynulých sedmi letech získala, potkal stejný osud. Jak vysvětlím v první kapitole, svůj youtubový kanál How to ADHD (Jak na ADHD) jsem zakládala s cílem soustředit všechno své know-how o ADHD na jedno místo, abych to kdykoli snadno našla.

Představte si tuhle knížku jako uživatelskou příručku k ADHD plnou vhledů, výzkumu, strategií a validace – příručku, která vysvětluje, jak naše mozky fungují, a berte to v úvahu.

Během následujících několika let jsem při budování svého kanálu začala jasně a detailně vnímat neviditelné překážky, které se lidem s ADHD obvykle staví do cesty, a taky naše možnosti, jak se s nimi vypořádat. Tato videa, která jsem publikovala (téměř) každý týden a v nichž jsem sdílela všechno, co jsem se dozvídala, pomohla mně i milionům dalších se naučit, jak spolupracovat se svým mozkem, místo abych s ním bojovala.

Společně se svým týmem jsem těch videí natočila tolik, že dokonce i mě to množství informací trochu zahlcuje! Někdy si přeju, abych na svém kanále nebo ve svém mozku mohla prostě nalistovat obsah nebo dát „Ctrl+F“.

To ale zatím nejde, a tak jsem se rozhodla ty nejdůležitější informace – to, co mně a mé komunitě pomohlo nejvíc – sepsat do knížky. Do něčeho hmatatelného, co má obálku, obsah a rejstřík. Má fungovat jako připomínka, že když se cítím zaseknutá, existují metody, které mi pomůžou. A když ji omylem nechám v autobuse, jako půlku svých školních sešitů, tak si prostě můžu koupit novou – kdekoli na světě. (Ahoj, Mozky ze všech koutů světa!)

Ale hlavně, chtěla jsem napsat knížku, která by lidem poskytla stejný zážitek, jako kdyby se dívali můj TED talk, hltali moje videa, pročítali komentáře a chodili se mnou na kafe. Chtěla jsem se s druhými podělit o to, co jsem za ty roky našla: hluboký vhled do fungování našich mozků, pocit solidarity a kufřík plný strategií přizpůsobených specifickým problémům, kterým čelíme, když se snažíme něco dotáhnout do konce. Chtěla jsem co nejvíce lidem ukázat, s jakými neviditelnými překážkami se potýkáme, abychom se přestali vinit, když o ně zakopneme, a abychom pochopili, jak se v jejich blízkosti pohybovat. A to všechno jsem chtěla zvládnout v rámci jedné knížky.

Byl to ambiciózní projekt a já jsem si nebyla jistá, jak na to. Během psaní mě mnohokrát napadlo, že to nezvládnu. Nakonec mi ale samotná nedopsaná knížka pomohla, abych ji dotáhla do finiše – když jsem nevěděla kudy kam, používala jsem její nástroje, pročítala příběhy na konci každé kapitoly a… inu, tady je!

To, co právě držíte v ruce, je knížka, kterou jsem potřebovala, a neměla ji. Vy jste na tom možná byli stejně.

Představte si tuhle knížku jako uživatelskou příručku k ADHD plnou vhledů, výzkumu, strategií a validace – příručku, která vysvětluje a zohledňuje, jak naše mozky fungují.

Nenajdete tady definitivní řešení, jak ADHD zvládat, ale sadu nástrojů, které jsem načerpala od komunity, od expertů na ADHD, z vlastních zkušeností a z výzkumu. Knížka obsahuje taky detailní vysvětlení, proč tyhle strategie vůbec potřebujeme – abyste si mohli vybrat ty, které vám a vašemu mozku vyhovují. Znalosti, které v těchto kapitolách sdílím, mají lidem s ADHD dodat sílu, poskytnout informace těm, kdo někoho s ADHD milují, a podpořit je, a v neposlední řadě pomoct a nabídnout vhled každému, kdo je prostě člověk.

Jak na knížku

Tuhle knížku napsaly ADHD mozky pro ADHD mozky. Nicméně ADHD mozky mají se čtením knížek nezřídka problém. Naši pozornost často něco odvede (nebo se začneme nudit), zapomeneme, co jsme právě četli, ztratíme se nebo pět minut zíráme na neprostupnou zeď textu, který nedokážeme skutečně přečíst.

Z tohoto důvodu jsem se rozhodla tuhle knížku napsat způsobem, který by na ADHD bral ohledy. Na stránkách je hodně volného místa, odstavce jsou krátké, a dokonce je příjemná na omak. A zahrnula jsem do ní i spoustu čtenářských „zkratek“: zvýrazněné citace z textu, odrážkové seznamy a tučné podtituly, které můžete přejet očima, abyste pochopili hlavní body. Úzce jsem spolupracovala se svou (velmi trpělivou!) redaktorkou, aby byl text s ohledem na informační nabitost co nejpřístupnější.

Knížka obsahuje citáty od Mozků z komunity Jak na ADHD1*. Lidé se zde dělí o své osobní zkušenosti, včetně toho, jak fungují jejich mozky a jak se vyrovnávají s překážkami; to pro případ, že byste potřebovali inspiraci, jak zmiňované nástroje aplikovat. Taky jsem jednotlivé kapitoly psala tak, aby se daly číst popořádku, ale abyste mohli i přeskakovat na ty, které vás zajímají, a nepřišli jste při tom o žádné důležité informace. (Učíme se přece na základě svých zájmů!) Skoro všechny kapitoly jsou rozdělené na čtyři části:

1. ZKUŠENOSTI S…

Na začátku každé kapitoly popisuji zkušenosti, které s tématem dané kapitoly mám; obvykle to bývají příběhy, s nimiž se lidé s ADHD mohou ztotožnit. V těchto sekcích se občas trochu literárně odvážu. Sem tam v nich figurují metafory, nadsázka nebo vtipy, aby jejich čtení bylo zábavnější (a budu upřímná, i psaní). Pokud vás takové věci nebaví – nebo dáváte přednost doslovnému jazyku před obrazným a chcete prostě jen fakta – tak tyhle úvody k jednotlivým kapitolám jen prolétněte (nebo přeskočte).

Někdy se tyhle sekce týkají témat, která vzbuzují mnoho emocí – především ty, kterými začínají kapitoly „Jak na city“, „Jak srdcovat“ a „Jak na lidi“. Bylo pro mě důležité mluvit o svých zkušenostech upřímně, protože problémy, kterým v těchto oblastech čelíme, mohou být nesmírně bolestivé. Pokud však od toho potřebujete o krok ustoupit nebo to přeskočit, klidně můžete.

2. CO JSEM SE NAUČILA

V této sekci sdílím informace, které mi na mé vlastní cestě pomohly nejvíc. A taky ty, jež nejvíce rezonovaly v mé komunitě. Pokud se vám líbí přístupný styl, jakým ve svých videích vysvětluju vědu, pak je tato část kapitoly pro vás.

Zkompilovala jsem fakta a vhledy z důvěryhodných zdrojů, jako jsou recenzované studie, knihy ADHD koučů, lékařů a výzkumníků a rozhovory s experty v oboru. Nicméně všechna tato témata jsou mnohem, mnohem rozsáhlejší, než aby je bylo možné zahrnout do jedné knížky, a výzkum navíc neustále přináší nové poznatky. Pokud vás to opravdu hodně zajímá, berte prosím tyto informace jako výchozí bod pro další studium – a pokud se do toho chcete ponořit hlouběji, podívejte se na výzkumné články citované v odkazu zde.

3. NÁSTROJE

V každé nástrojové sekci najdete strategie, které budou s vaším ADHD mozkem v souladu a nebudou se mu příčit. Za uvedenými strategiemi stojí výzkum, běžně je doporučují ADHD koučové a/nebo v minulosti už pomohly mé komunitě či mně samotné. Každá nástrojová sekce obsahuje čtyři nebo pět hlavních strategií (nástrojů) podložených důkazy a několik doporučení, jak s nimi nakládat.

Je důležité poznamenat, že žádný z těchto nástrojů nefunguje jako kouzelná hůlka, co jedním mávnutím odstraní překážky, jimž lidé s ADHD čelí. Všichni máme své oblíbené nástroje, které používáme častěji, a několik takových, k nimž se uchylujeme jen občas. A všichni jsme zažili dny, kdy se nám zdá, že nefunguje nic. Věřím, že na konci této knížky budete mít svou osobní pestrou sadu nástrojů. Z vlastní zkušenosti můžu říct, že je to rozhodně lepší než mít ve svém kufříku na nářadí jen lísteček s nápisem „Musíš se víc snažit“. I kdybyste některé z těchto nástrojů nikdy nevyužili, v případě potřeby tam na vás budou čekat.

Zde najdete zbrusu novou nástrojovou stránku – okopírujte si ji, vytrhněte ji, pište přímo do knížky – zkrátka jak se vám zlíbí. Najdete tam prostor pro vypsání tří nástrojů, které chcete vyzkoušet, a taky kolik času tomu chcete věnovat (u některých strategií chvíli trvá, než začnou být natolik příjemné/rutinní, aby nám usnadnily život) a za jakým účelem. Úmyslně jsem tuhle stránku omezila jen na tři nástroje. Sama jsem si svou sadu nástrojů budovala sedm let – přidávala jsem vždy jen jeden týdně (a i tak to občas bylo nad moje síly). Naše mozky sice chtějí dělat všechno hned, ale já bych vám doporučila, abyste si nové nástroje přidávali pomalu, postupně, jak se budete sžívat s těmi, které právě zkoušíte (nebo jak budete zjišťovat, že nejsou pro vás).

4. ANEKDOTA NA ZÁVĚR

Když strávím měsíce nebo roky studiem určitého tématu, často na něj začnu nahlížet jinak. Poslední sekce každé kapitoly vypráví o takové změně perspektivy. Tyto příběhy jsem do knížky zahrnula, abych vám (a také sobě) připomněla, že na žádné téma se nedá nahlížet jen jedním způsobem a že se vždycky můžeme naučit něco nového – nejenom získávat nové informace, ale taky nacházet nové úhly pohledu. To je jedna z úžasných věcí, které nám vlastnictví mozku přináší.

Knížka? Knížka.

Takže tady je. Jak na ADHD: Knížka.

Celá tahle cesta začala jako osobní projekt – jako můj pokus pochopit, jak se svým mozkem pracovat efektivněji.

Rychle se z toho stal skupinový projekt. Moje komunita mi přispěchala na pomoc ještě dřív, než mě vůbec napadlo ji o to požádat. Hodně z toho, co jsem tady napsala, jsem se dozvěděla z hovorů s Mozky, Srdci, experty na ADHD a vědci.2*

V průběhu let jsme vedli dlouhé, hluboké diskuse o tom, co znamená mít ADHD. Že zatímco být „normální“ není realistický cíl, normálně fungovat ano. Že fungovat normálně někdy paradoxně znamená chovat se méně (neuro)typicky, abychom mohli být duševně zdravějšími, šťastnějšími a velkorysejšími lidmi, pro sebe i pro ty, které milujeme.

Všechno, co jsem se naučila, bych nyní ráda předala vám, čtenářům a čtenářkám. Jsem na tuhle knížku opravdu hrdá a děkuju, že jste se rozhodli si ji přečíst. Dovolte svému mozku prozkoumat ji tak, jak jen bude chtít. Je napsaná pro něj a já doufám, že se mu bude líbit. A pokud se spolu setkáváme poprvé až tady?

Ahoj, Mozku!

Vítej v komunitě.

Poznámka o jazyce

Co se jazyka týče, naprosto zásadní je pro mě přístupnost. Právě ta pro řadu z nás představuje problém – přístupnost k informacím o fungování našich mozků, přístupnost k potřebné podpoře, přístupnost k sobě navzájem, a dokonce i přístupnost k nám samým a k našim vlastním hlasům.

Existuje jazyk, který přístup omezuje nebo odpírá, a já ho nepoužívám a jeho používání nedovoluju ani ve své komunitě: jazyk, který útočí, zostuzuje nebo umlčuje.

Řídím se pravidlem používat takový jazyk, jejž preferuje ten který člověk: říkám tomu „volba vlastníka mozku“.

Existuje jazyk, který přístup naopak vytváří. Vezměme si například slovo „postižení“. Tento výraz nám dává přístup k právní ochraně a úlevám. Také vysvětluje, co potenciálně potřebujeme a kde můžeme narážet na potíže. Termíny vycházející z výzkumu, jako „inhibice reakcí“, „divergentní myšlení“ a „pracovní paměť“, dávají nám a našim poskytovatelům zdravotní péče přístup k informacím o našich silných a slabých stránkách (v porovnání s neurotypickými mozky), aby se nám dostalo léčby přesně podle našich potřeb. Hovorové výrazy jako „spirály černých myšlenek“ a „mozkové smoothie“ zpřístupňují diskuse o našich problémech těm z nás, kdo nechodili na vysokou školu, a pomáhají nám budovat komunitu.

Existuje jazyk, který lidé používají k identifikaci: jazyk, který na první místo klade diagnózu (ADHD člověk), versus jazyk, který na první místo klade osobu (člověk s ADHD), nebo termíny jako „neurodivergentní“ či „neurotypický“. Lidé o vhodnosti toho kterého typu jazyka zuřivě debatují; některé komunity zakazují ten či onen termín používat, a to i tehdy, když se jím někteří lidé označují sami. To já nedělám.

Na slovech záleží, ale přísné vynucování specifického jazyka může odpírat přístup těm, kdo ho potřebují nejvíc: lidem s malou mentální pružností nebo schopností si pamatovat a používat „správnou“ terminologii, a také těm, kdo žijí na místech, kde se o ADHD moc nemluví. V lidech, kteří sami pro sebe upřednostňují jinou terminologii nebo jsou na své cestě zkoumání vlastní identity a sebepřijetí někde jinde, to může vyvolávat pocity odcizení a izolace. Navíc platí, že někteří záludně používají „správný“ jazyk způsobem, jenž naši komunitu aktivně stigmatizuje, a naopak jiní používají „nesprávný“ jazyk v kontextu, který nás přijímá a podporuje.

Řídím se pravidlem používat takový jazyk, jejž preferuje ten který člověk: říkám tomu „volba vlastníka mozku“. Z toho důvodu také dávám u každé komunity přednost takovému jazyku, který ona sama používá a preferuje. V naší komunitě lidé často jednu a tu samou věc nazývají různými termíny. V takových případech ty termíny střídám.

V konečném důsledku chci bojovat proti stigmatu, které se s ADHD pojí, pomocí vzdělávání a osvěty, a normalizovat tuto diagnózu natolik, aby se dalo předpokládat, že pronášené věty jsou míněny s respektem, bez ohledu na volbu slov. Jde mě popsat jako „holku se zelenýma očima“ stejně jako „zelenookou holku“ a nikdo, ani já sama, ani jedno z toho nepovažuje za horší. Doufám, že má volba slov v této knize tomuto cíli napomůže.

Když mluvím sama o sobě, používám oba typy jazyka – podle kontextu. Taky mám ráda neformální termíny vytvořené komunitou, jako „neuro-spicy“, zvlášť když mluvím o své úzkosti nebo traumatu. Nějaký čas mi trvalo, než jsem si na některá slova, která dnes používám, zvykla. Dlouho jsem se zdráhala používat termín „postižení“. V naší společnosti je hluboce zakořeněný ableismus (diskriminace nebo předsudky vůči lidem s postižením) a já jsem si ho hodně internalizovala. Ale větším problémem, aspoň pro mě, bylo, že jsem se necítila „dost postižená“, abych si mohla nárokovat identitu, ochranu a úlevy, které s sebou postižení nese. Trvalo mi dlouho pochopit, že právě internalizovaný ableismus mi našeptává, že bych se bez těchto věcí „měla“ být schopná obejít.

Věřím, že když budu slovo „postižení“ používat, pomůže to mně i druhým k sebepřijetí a dosažení podpory a ochrany, kterou potřebují. Koneckonců jako „postižení“ se dá označit ledasco, dokonce i těhotenství. Podle zákona o Američanech s postižením (ADA – Americans with Disabilities Act) se pojmem „postižení“ rozumí „zhoršení duševního či fyzického stavu, které výrazně omezuje jednu či více významných životních aktivit“ – což může zahrnovat soustředění, práci nebo komunikaci. Pomohlo mi se tohle naučit a přijmout to.

A co se týče stigmatizace postižení a ochoty o tom svém otevřeně hovořit? V tom jsem měla náskok.

Jazyk se vyvíjí skrze konverzaci.

Být postižená je identita, kterou sdílím se svou matkou. Narodila se s jednou nohou kratší a po několika neúspěšných operacích se pohybovala za pomoci speciální boty, berlí a/nebo invalidního vozíku. Byla to také nadaná speciální pedagožka se zaměřením na předškolní a nižší školní věk a ta nejsilnější, nejschopnější žena, jakou jsem kdy poznala. Pořád slyším ten zmatený tón v jejím hlase, když jí řekli, že nemůže dělat něco, co dělat chce. „Jak to myslíte, že v té místnosti nemůžu učit, protože chodím o berlích? No tak tam dejte koberec!“ (A taky že ho tam dali!)

Moje matka o svém postižení otevřeně mluvila s každým, kdo se o něj zajímal. Když se vypravila do obchodu, děti ji okukovaly a ptaly se jí: „Co to máte s nohou?“ Jejich rodiče rudli, rychle děti odváděli pryč a začínali je peskovat.

Máma na to vždycky řekla: „Nechte je… jen ať se ptají!“ Potom jim trpělivě vysvětlila, odkud její jizvy pocházejí, a dovolila jim se jich dotknout („Vidíte? Je to v pohodě!“3*). A pak jim ukázala, jak fungují její pomůcky. Věděla, že tahle vysvětlení dětem znormalizují její prožitky a pomohou jim pochopit, že různá těla fungují různým způsobem. Věděla, že takovým odhalením bojuje proti stigmatu, které vede k předpojatosti vůči lidem s „odlištnostmi“. Podporovala každého zvědavce, aby se těchto rozhovorů účastnil, třebaže s rozpaky.

Věděla totiž, že i když lidé možná pokaždé komunikují jinak, jazyk se vyvíjí skrze konverzaci.

Máma byla vystudovaná logopedka a její práce spočívala v tom, že pomáhala žákům s postižením naučit se komunikovat. Podporovala augmentativní a alternativní komunikační systémy, které se měly individuálně přizpůsobit jednotlivým žákům, dát jim hlas a pomoct jim naučit se mluvit.

Věděla, že navzdory všeobecnému přesvědčení a obavám druhých tyto odlišné způsoby komunikace jejím žákům proces učení se řeči neztíží. Od pěti let jsem každé léto dělala dobrovolnici v její třídě a pravidla její třídy jsem přijala za své i ve své práci: Jsme tady proto, abychom se učili. Dáváme prostor rozdílům. A dáváme všem možnost mít svůj hlas.

Moje matka svým žákům předkládala lidskou řeč a nechala je odpovídat, jak to jen dokázali. To zvýšilo jejich pocit bezpečí a efektivnosti – a díky tomu pro ně bylo snazší udržet konverzaci a časem se naučit komunikovat nuancovanějším způsobem. Tohle mě moje máma – paní McCabe nebo, pro mnoho svých žáků, „’abecca“ – naučila, jak ve své třídě, tak mimo ni. Já to dnes dělám na její památku – v této knize i mimo její stránky.

KAPITOLA 1

Jak ve všem selhat

Buďte sami sebou! … Ne, takhle ne!

– SPOLEČNOST

Potenciál

Celý svůj život jsem měla pocit, že nezvládám být člověkem, jakým bych měla být.

Když jsem byla malá, máma mě každé ráno vysadila u školy – vlasy jsem měla spletené do copánků, na sobě čistou bundu, ještě teplou ze sušičky, v ruce novou knížku, kterou jsem si tiše četla. Ze školy mě vyzvedával táta – špinavou, rozcuchanou, s aktovkou rozepnutou a zpřeházenou, a navíc celou prochladlou, protože jsem si zapomněla bundu.

Když jsem přišla do školy, vypadala jsem jako osoba, kterou bych měla být. Když jsem se vrátila domů, vypadala jsem jako… já.

A já jsem byla jiná, než kdokoli očekával.

Když je vám osm, lidé se domnívají, že se dokážete obléct, zavázat si tkaničky a zapnout si aktovku. Prostě základy. Ve třiceti se od vás očekává, že budete chodit včas do práce, platit účty a tankovat benzin do auta dřív, než bude nádrž úplně prázdná.

Naplňovat základní očekávání mi nikdy moc nešlo.

Dokázala jsem je však překonávat.

Ve škole jsme každý rok vyplňovali standardizované testy. Tyhle testy říkaly, kterému ročníku odpovídají vaše výsledky v jednotlivých předmětech.

Ve třetí třídě jsem z testu porozumění čtenému textu dostala hodnocení „VSŠ“. Zeptala jsem se učitelky, co to znamená. Nevěděla, a tak se zeptala ředitele. Odpověď zněla: „Vyšší než středoškolská úroveň.“ (Četla jsem moc ráda.)

Učitel mi dal tu samou zpětnou vazbu, co jsem slýchávala celý život: „Máte takový potenciál!“

Na střední škole jsem dostala za úkol napsat esej. Téma už si nepamatuju, ale vím, že jsem se v rámci řádného výzkumu rozhodla vydat na kachní farmu, koupit si tam vejce, inkubovat je, aby se z nich vylíhla kachňátka, ty pak vypiplat a naučit plavat ve vaně. Tohle mimochodem nebyl projekt na vědeckou soutěž; jednalo se o úkol do hodiny angličtiny. Už nevím, proč jsem měla pocit, že musím zacházet do takových krajností, ale v den, kdy jsem ve škole prezentovala svoji esej, za mnou po budově školy v řadě za sebou pochodovala tři kachňátka.

Na vysoké škole jsem chodila s muzikantem, a tak jsem si zapsala několik předmětů, které se zabývaly hudebním byznysem – abych ho mohla podporovat. Vůbec jsem neměla v úmyslu tvořit vlastní hudbu, ale zapsala jsem si předmět skladatelství, kde jsem se učila, jak komponovat pomocí matematiky. A fakt mi to šlo! Učitel mi dal tu samou zpětnou vazbu, co jsem slýchávala celý život: „Máte takový potenciál!“

Očekávání

To, že jsem občas dokázala překonat očekávání, v důsledku znamenalo, že mě a všechny v mém okolí ještě mnohem více frustrovalo, když jsem nedokázala naplnit ta základní.

Buď dobrou dcerou

Jako dcera jsem měla být taková, aby na mě rodiče byli pyšní.

Já jsem ale měla problém dostát většině věcí, které ode mě očekávali: uklízet si v pokoji, dělat si úkoly a chovat se způsobně u jídla. Snažila jsem se tedy získat si jejich respekt jinak.

Když jsem byla na druhém stupni, moje máma přežila autonehodu, při níž zahynuly dvě její kamarádky. Po té nehodě měla polámaná záda a už se nikdy úplně neuzdravila. Protože ani jeden z řidičů nebyl pojištěný a moje máma – speciální pedagožka – se najednou ocitla v pracovní neschopnosti, dostala se naše rodina do finančních problémů. A máma se musela do práce vrátit ještě před ukončením rekonvalescence.

Proto jsem se v patnácti rozhodla stát herečkou. Vyrůstala jsem v Los Angeles a věděla jsem, že je to dráha, na které si i někdo v mém věku může vydělat dost na to, aby uživil svoje rodiče. Nechtěla jsem, aby máma musela pracovat; bylo zjevné, jak velké má bolesti. Těch jsem ji zbavit nemohla. Mohla jsem se ale pokusit usnadnit jí život.

Když měli rodiče problémy v manželství, pokoušela jsem se jim dělat terapeutku.

Když se můj mladší bratr potýkal se značnými duševními potížemi, snažila jsem se mezi ním a rodiči dělat prostředníka. Někdy jsem mu sama byla rodičem.

Vyžádalo si to spoustu hodin terapie a dnes už vím, že to nebylo zdravé – jenže já jsem tak zoufale chtěla být dobrou dcerou a své invalidní mamince usnadňovat život, že jsem dělala, co bylo v mých silách. Zvlášť proto, že jsem se cítila jako „obtížné“ dítě.

Dávej ve škole pozor

Ve škole bylo mou povinností dávat pozor.

Na prvním stupni jsem si mohla dovolit beztrestně se koukat z okna nebo se během testů nesoustředit na sto procent. Byla jsem totiž chytrá. Celý den jsme trávili v jedné třídě a měli jsme tabulky se samolepkami za odměnu a za plnění úkolů ceny, které mě motivovaly. Na druhém stupni, kde už jsem se musela motivovat sama, nosit si správné knížky do správných hodin a samostatně zvládat zadané úkoly, se moje vzdělávání ocitlo v troskách.

Ve dvanácti letech jsem se potýkala s takovými problémy, že mě máma vzala k lékaři, který mi diagnostikoval poruchu pozornosti (ADD).4* Předepsal mi stimulanty, jež jsem měla brát každý den – a zabralo to. Ačkoli jsem pořád dělala všechno stejně, můj průměr se zlepšil o celý jeden stupeň. Snaha, kterou jsem škole věnovala už předtím, se najednou vyplácela. Všichni v mém okolí to brali tak, že moje ADD bylo úspěšně vyléčeno a že to tím hasne.

Jenomže léky s sebou přinesly nová očekávání. Po větě „Přestaň dělat blbosti. Máš už nachystané věci do školy?“ následovalo „Vzala sis prášky?“. Došlo mi, že už nemám žádnou výmluvu, proč nebýt studentkou, jakou jsem měla být: nadanou jedničkářkou, kterou je „radost učit“.

Kromě toho, že jsem se musela připravovat do školy a najít si čas na mimoškolní aktivity, teď bylo nutné se taky každý měsíc objednat k lékaři, dorazit tam, nechat si vypsat recept, do dvou dnů si vyzvednout další várku léků a ty pak brát každý den ve správný čas (po probuzení, ale ne moc pozdě, protože bych večer neusnula).

A když prášky přestaly působit, nebo když jsem si je zapomněla vzít, bylo všechno ještě horší než předtím.

Dodělej vysokou

Očekávalo se, že jakožto nadaná studentka vystuduju vysokou školu.

I když jsem prošvihla všechny termíny přihlášek na univerzity, přijímací zkoušky na místní vyšší odbornou školu se mi povedly. Výchovná poradkyně mi řekla, že o mě strach nemá. Že prý budu moct bez problémů přestoupit na čtyřletou univerzitu.

Nějak se stalo, že navzdory její důvěře jsem prošvihla další očekávání: tu část školy, kdy si předměty rozvrhnete tak, abyste splnili podmínky studia. Chtěla jsem dělat žurnalistiku, ale místo hodin psaní jsem si zapsala šerm. A hodiny hudebního byznysu, o nichž jsem se už zmínila. A balet. A operu. A italštinu, abych rozuměla operním libretům. Jeden semestr jsem se rozhodla chodit na statistiku – tu jsem ke zdárnému ukončení studia dokonce i potřebovala. Zapomněla jsem si ji včas zapsat,5* ale profesor mi i tak dovolil do hodin docházet. Řekl mi, že když předmět dokončím, zapíše mi známku příští semestr, až si ho oficiálně zapíšu.

Statistika je těžká. Chodila jsem na všechny přednášky, denně jsem trávila dvě hodiny domácími úkoly a zvládla jsem ji na výbornou. Jenomže v příštím semestru jsem si statistiku zase zapomněla zapsat. Kdykoli jsem po zbytek roku toho profesora někde v kampusu zahlédla, schovala jsem se v nejbližším křoví. Když jsem o rok později konečně sebrala odvahu, přiznala svoji chybu a zeptala se ho, jestli bych si jeho předmět mohla konečně zapsat a dostat tu jedničku, řekl mi, že už je pozdě; musela bych si to celé zopakovat. To mě tak znechutilo, že jsem krátce poté ze školy odešla. Statisticky vzato jsem věděla, že moje šance v dohledné době dostudovat nejsou nijak velké.

Buď úspěšná

Jako studentka jsem svůj potenciál naplnit nedokázala. Zkusila jsem to tedy napravit ve své kariéře.

Po odchodu z vysoké jsem se rozhodla, že to znovu zkusím s hraním. Můj učitel herectví mě už předtím seznámil se svým manažerem, který ve mě taky věřil.

Vrhla jsem se do herectví stejně, jako jsem se vrhala do všeho – s totálním nadšením! Pokud mě něco nerozptýlilo… nebo pokud jsem nemusela dělat něco nudného jako učit se nazpaměť text, poslouchat, když mluví někdo jiný, nebo stát víceméně bez hnutí – a jak se ukázalo, přesně tohle tvoří devadesát procent profesionálního herectví.

Na začátku jsem zaznamenala hrstku úspěchů, ale postupně příležitostí ubývalo. (V tuto chvíli vás musím varovat: na následujících řádcích otevřeně mluvím o poruchách příjmu potravy. Klidně přeskočte na další stranu.)

Můj manažer a agent dostali nápad, jak moji kariéru znovu nastartovat: „Když shodíš šest kilo, zvládneme ti sehnat nějaký pilotní díl!“ Vyzkoušela jsem celou řadu diet a cvičení, ale nikdy jsem nedokázala vydržet tak dlouho, aby to přineslo nějaký výsledek. Jen mě to vždycky zdeptalo a já se vzdala, nebo mi došly peníze, které jsem utrácela za drahé osobní trenéry nebo za sušičky ovoce a další vybavení potřebné pro nejnovější dietu. Nejsem si jistá, jestli by se to kvalifikovalo jako porucha příjmu potravy, ale k jídlu jsem rozhodně zdravý vztah neměla (viz „Promluvme si o problémech s jídlem“).

Hanba a frustrace mě doprovázely na konkurzy. Těch šest kilo jsem neshodila. Sledovala jsem své konkurentky a všechny mi připadaly hubenější nebo hezčí nebo sebevědomější. Já jsem si ani nedokázala zapamatovat svoje repliky.

Někdy jsem se připravovala celé dny a pak na konkurzu podala výkon, který řediteli castingu řekl: „Omlouvám se, že jsem plýtvala vaším časem.“

A nezápolila jsem jenom s herectvím. Během deseti let po odchodu z vysoké jsem vystřídala patnáct zaměstnání – někdy jsem odešla sama, někdy mě vyhodili – a několik různých kariér.

Mé výkony jakožto zaměstnankyně byly divoce nekonzistentní. Někdy jsem byla superhvězda. Ve svém prvním zaměstnání – pracovala jsem jako servírka v luxusním domově důchodců – jsem si všimla, že nemají žádný objednávkový systém, a tak jsem ho vytvořila. Do práce jsem přicházela před začátkem pracovní doby, plnila jsem všechny úkoly navíc a zůstávala tam tak dlouho, dokud bylo potřeba.

V jiném zaměstnání jsem jednou během polední pauzy odešla na rande za svým přítelem a už se nevrátila. Předpokládám, že mě vyhodili. Jistě to ale nevím. Pokud si vzpomínám, nezvedla jsem jim telefon, když mi volali, a do té pobočky McDonalda jsem už nikdy nevkročila.

Postarej se o svůj dům – a o všechny v něm

Jako devadesátkové dítě jsem sledovala svou mámu, jak vychovává tři děti, buduje kariéru, uklízí celý dům, drží rodinnou kasu a každý den chystá večeři.

Já jsem ve svých třiceti letech nedokázala udržet pořádek ani ve svém autě. Přihrádka na rukavice byla plná nezaplacených pokut za parkování. Moje herecká kariéra uvázla na mrtvém bodě, a abych zvládla zaplatit nájem, pracovala jsem na částečný úvazek jako servírka.

Styděla jsem se za to, jaký mám doma nepořádek. Byly chvíle, kdy se mi to vymklo z rukou tak moc, že musela přijet máma a s úklidem mi pomoct. Moje máma se špatně hýbala a trpěla chronickou bolestí! O berlích se ploužila z místnosti do místnosti a ukládala věci na své místo, myla mi nádobí a uklízela auto. Já jsem byla fyzicky naprosto v pořádku. Proč jsem to nemohla udělat sama?6*

Zoufale jsem toužila dokázat svoji hodnotu jako dospělý člověk a jako žena, a tak jsem se vdala za svého dlouholetého přítele. Naplánovala jsem nádhernou svatbu, zapsala jsem se na hodiny tance, našla si dokonalé svatební šaty jako z pohádky a naučila se valčík. Manželství trvalo čtyři měsíce.

Sledovala jsem své vrstevnice a jejich oslnivé kariéry, stabilní vztahy a dokonalou manikúru. Já jsem byla švorc, rozvedená a pracovala jsem v restauraci, takže moje nehty vypadaly hrozně (krájet citrony během večerní špičky, protože jste předtím jejich množství špatně odhadli, není žádný med, zvlášť pokud jste nešika! Ale co, patří to k práci… musíš to udělat, Jess, nebuď líná…).

Co jsem se naučila

Věděla jsem, že nejsem tím, kým bych měla být, aspoň ne konzistentně. A protože jsem si to neuměla vysvětlit, přijímala jsem a vnitřně se ztotožňovala s vysvětleními, která mi přisuzovali jiní.

Jsem „nezodpovědná“

„Zodpovědní lidé věci dotahují do konce,“ myslela jsem si. „Neutíkají, neprokrastinují a nevyhýbají se svým povinnostem.“ Ale já? Utrácela jsem peníze, které jsem neměla, za věci, které jsem nepotřebovala nebo které jsem následně nemohla najít – a zapomínala jsem platit účty. Na přednášky, na schůzky a do práce jsem chodila pozdě, případně nepřipravená. Kamarádům jsem leccos naslibovala a sliby následně nedodržela, protože mě něco rozptýlilo nebo zahltilo.

Nemyslím si, že by mi někdo do očí řekl, že jsem nezodpovědná, ale slyšela jsem, co lidé říkali o jiných, kteří selhávali podobně. Nebylo těžké dát si dvě a dvě dohromady.

Jsem „nepořádná“

Když jsem vyrůstala, měla jsem přezdívku – „Messy Jessie“. Zaslouženě. Můj pokoj většinou vypadal jako po výbuchu. Můj školní batoh a lavice se topily v naprostém chaosu. Pravidelně jsem se něčím polévala.

Přezdívky jsem se časem zbavila, nepořádek mi zůstal. Hrozila jsem se návštěv, protože jsem nechtěla, aby lidé viděli, v jakém nepořádku bydlím. Když se mě kamarádi ptali, jestli je můžu někam zavézt, moje rozhodnutí se nikdy nezakládalo na tom, jak daleko potřebovali jet nebo co dalšího jsem ten den měla v plánu. Zásadní bylo, kolik věcí leželo na sedadle spolujezdce a jestli je dokážu odklidit dostatečně rychle, abych dotyčného či dotyčnou nenechala stát pět minut na chodníku, kde nebude mít na práci nic jiného než mě sledovat a soudit.

Stejný nepořádek panoval v mých myšlenkách, emocích a řeči. Nepamatovala jsem si termíny ani místa setkání a chodila v jiné časy nebo na jiná místa. Přeskakovala jsem kroky ve vztazích: například jsem s někým začala chodit, aniž jsem si byla jistá, že ho mám ráda. Svěřovala jsem se úplně cizím lidem a nenapadlo mě zmínit důležité informace svým blízkým.

Chtěla jsem být skvělá a zábavná kamarádka i přítelkyně. Chtěla jsem mít všechno na háku, chtěla jsem být vtipná a výstižná, jenomže ve mně doutnaly velké emoce a příliš mnoho myšlenek, a když jsem se je pokoušela vyjádřit, slova ze mě létala jako splašená. Vždycky to končilo sprškou omluv. „Promiň, jsem hrozná.“

Jsem „nedbalá“

Jako první na mou „nedbalost“ poukázali učitelé. Neodevzdávala jsem domácí úkoly, nedodržovala termíny a zapomínala svačinu. Písemky mi vždycky vraceli poškrtané červenou propiskou a s poznámkami jako „chyby z nepozornosti“ na okrajích. Byla jsem to dítě, které se v pravopisné soutěži vždycky umístilo na druhém místě, ale kdyby „se učila, mohla vyhrát“. Kdybych se „obtěžovala dávat pozor“, na otázky učitelů bych určitě uměla odpovědět.

V dospělosti měla taková malá přehlédnutí závažnější následky. Šla jsem na pohovor do jedné korporace a vypadalo to skvěle. Společnost mi nabídla víc peněz, než kolik jsem kdy v životě vydělávala. Bez váhání jsem práci přijala a oni pro mě začali chystat stůl. Dostanu služební auto! Budu opravdová dospělačka! Tolik jsem se těšila; a pak přišel ten osudný telefonát.

Když si mě prověřili, zjistili, že mám pozastavenou platnost řidičáku. Nemohli mě přijmout, protože jsem nesměla řídit služební auto.

Ta pozastavená platnost byla kvůli rozbitému zadnímu světlu. Světlo jsem nechala opravit už dávno, ale na pokutu jsem zapomněla – další „chyba z nedbalosti“.

Ozvěny těchto přesvědčení přetrvávají

Pořád si tyhle věci sem tam vyčítám, i když už vím, že nic z toho není pravda. I když jsem se naučila, že tyhle soudy jsou nepřesné – a i když teď chápu biologické souvislosti, které se skrývají za neviditelnými překážkami, o něž jsem neustále zakopávala a dávala si to za vinu – protože jsou už dávno upevněné způsobem, jakým se po desetiletí propojovaly a aktivovaly moje nervové dráhy.

V den, kdy jsem psala tuhle kapitolu, jsem měla moderovat online panel, jehož přípravy probíhaly už celé měsíce. Když jsem to v rychlosti kontrolovala v kalendáři, přehlédla jsem, že se mám nalogovat půl hodiny před zahájením. Jakmile jsem si svoji chybu uvědomila, pádila jsem do kanceláře, přihlásila se k videokonferenci s patnáctiminutovým zpožděním a s úlevou si oddechla, že jsem tam aspoň dřív, než akce začala – a vzápětí jsem si pomalu s hrůzou uvědomila, že baterie mého notebooku je na třech procentech a já si zapomněla nabíječku.

Věděla jsem, jak to bude vypadat. Věděla jsem, jaké závěry si lidé udělají.

„Taková nezodpovědnost,“ slyšela jsem je ve své hlavě, zatímco jsem v slzách prohrabávala chaos ve svém batohu a doufala, že jsem se spletla a že tam ta nabíječka někde bude. Nebyla.

„Asi je jí to jedno.“

Ale mně to jedno není a zoufale chci být tou, kterou bych měla být. Zkoušela jsem to. Vlastně jsem vyzkoušela všechno, co mi doporučovali lidé, kteří to se mnou mysleli dobře – učitelé, doktoři, kamarádi, rodiče, specialisté a cizí lidé na internetu – a zkoušela jsem i to, co jsem se naučila sama. Ony převážně maladaptivní strategie, které v této kapitole uvádím, jsem už překonala. Chci ale, aby tu zazněly, protože když nemáte k dispozici podporu nebo účinné metody, je snadné si je osvojit jako životní strategii. Byla to moje úplně první sada „nástrojů“.

„Nástroje“

Celkem jsem používala pět strategií. Neustále. Pro vaše pohodlí jsem je tady shrnula.

1. POPÍRAT

Jen málokdo věděl, s čím vším se potýkám, protože jsem se naučila mistrovským způsobem předstírat, že je všechno v pořádku. Úzkost pomáhala maskovat moji zapomnětlivost. (Udělala jsem to či ono? Radši to zkontroluju. A ještě jednou.) Svou úzkost jsem maskovala veselím. (Jsem v pohodě. Tohle je v pohodě.) Předstírala jsem, že si pamatuju něčí jméno, zatímco se mi málem zavařila hlava, jak jsem se snažila rozpomenout. Předstírala jsem, že na projektu, co mám příští týden odevzdat, už dávno pracuju. Předstírala jsem, že se držím svého rozpočtu a úplně v pohodě si můžu dovolit jít večer do restaurace. Předstírala jsem, že jsem nenáročná, případně že mi nevadí, když někdo moje potřeby ignoruje. Předstírala jsem, že jsem si nezapomněla do školy přinést notebook. Prostě jsem si radši psala poznámky rukou. Předstírala jsem, že nepotřebuju pomoc.

2. OMLOUVAT SE

Protože všem už bylo jasné, že nedokážu naplnit základní očekávání, cítila jsem se kvůli tomu patřičně špatně. Došlo to až do bodu, kdy jsem se běžně omlouvala za věci, za které jsem ani zdaleka nemohla, protože jsem předpokládala, že za ně můžu. Protože jsem za to vždycky mohla já. Omlouvala jsem se za cokoli, kvůli čemu se někdo zlobil, a přijala jsem morální odsudek, který k tomu patřil. Koneckonců „bych neměla“ narážet na tolik potíží, rozhodně ne v tomto věku. To jsem přece věděla. Musela to být moje vina.

3. PROSIT

Prosila jsem. O odpuštění, o půjčku, o další šanci, o prodloužení termínu. Aby mi odpustili pokutu, aby mě šéf nevyhodil, aby mě lidé nesoudili kvůli tomu, v jakém stavu se nachází můj dům nebo auto. Prosila jsem dokonce i o pomoc, když začalo být konečně jasné, že ji potřebuju. O šanci „vynahradit to“, „udělat to příště líp“.

4. SNAŽIT SE UDĚLAT TO PŘÍŠTĚ LÍP

Když jsem nemohla očekávání splnit, mohla jsem se je pokusit překonat. Přehnat to se štědrostí, s prací, s plány. Zapomněla jsem někomu koupit dárek k narozeninám za třicet dolarů? Napravím to stodolarovým dárkovým poukazem. Přišla jsem do práce s patnáctiminutovým zpožděním? Co kdybych zůstala o dvě hodiny déle? Někdy jsem ve snaze někoho nezklamat pracovala celou noc. Dělala jsem si seznamy – a seznamy, abych se neztratila v těch původních seznamech. Když jsem měla někam jít, začala jsem se vypravovat o několik hodiny dřív, jen abych měla aspoň nějakou šanci, že dorazím včas. Promýšlela jsem všechny potenciální katastrofické scénáře, abych pro každý z nich měla nějaký plán. Nevyhnutelně mi však přesto vždycky něco uteklo.

5. SNAŽIT SE VÍC

Stále mi v hlavě zněla věta, která na mých vysvědčeních po „takovém potenciálu“ figurovala nejčastěji: „Musí se víc snažit.“ Přesně to jsem tedy dělala, když jsem nedosahovala svého potenciálu. Víc jsem se snažila. Ale život byl čím dál komplikovanější, měla jsem víc povinností než jen domácí úkoly, a tak se domněnka, že se dost nesnažím, proměnila v hluboké přesvědčení.

„Nedělám toho dost“

Neustále jsem měla pocit, že bych toho měla dělat víc. Léky mi to umožňovaly. V patnácti jsem chodila do školy, na kurzy psaní knížek pro děti, na tréninky plaveckého týmu, pracovala jsem v místním fastfoodu a aktivně randila; a celou tu dobu jsem se snažila stát profesionální herečkou. S pomocí léků jsem posouvala hranice toho, co můj mozek a moje tělo dokázaly zvládnout.

„Jsem prostě zvyklá, že věci jsou těžké.“

Stejné tempo jsem udržovala i v dospělosti. Vždycky se našlo něco, co jsem ještě mohla dělat… pro svoji kariéru, pro svoje rodiče, pro svoje partnery, pro svoje kamarády, pro svoji finanční situace, svůj fyzický vzhled a pro svoji budoucnost. Tlačila jsem na sebe, abych si našla druhé (nebo třetí) zaměstnání, dala si extra trénink, zapsala si další seminář a byla tu pro každého, kdo mě potřeboval. Zkoušela jsem seberozvojové knihy semináře a všechny organizační systémy, které kdy kdo navrhl. Pokaždé, když ode mě někdo něco potřeboval, šly moje potřeby stranou. Když se mi nedařilo dosahovat cílů, které jsem si vytyčila, hubovala jsem se: „Přestaň být líná. Jsi nespolehlivá. Vzdáváš se moc snadno.“

Jednou mě jeden můj kamarád sledoval, jak neefektivně zápolím s jakýmsi úkolem, a položil mi otázku: „Zeptala ses někdy sama sebe, jestli neexistuje nějaký snadnější způsob, jak to udělat?“

Podívala jsem se na něj. „Ne. Jsem prostě zvyklá, že věci jsou těžké.“

Čím víc jsem se snažila splnit veškerá očekávání, tím méně jsem toho podle všeho byla schopná. Snažila jsem se čím dál tím víc a vyvíjela stále vyšší rychlost, dokud moje úsilí nebylo opravdu zběsilé. Při jízdě autem nebo líčení jsem se učila repliky. Jedla jsem při práci. Když jsem byla s kamarádkami, neustále jsem posílala zprávy svému příteli, nebo jsem jim schůzku na poslední chvíli kvůli práci odřekla. Nezastavovala jsem – leda ve chvíli, kdy už jsem fyzicky nebyla schopná pokračovat a vyčerpáním jsem odpadla.

Nakonec jsem vyhořela.

Ta jediná věc, kterou jsem nezkusila

Ve dvaatřiceti jsem byla bez peněz, rozvedená a bydlela jsem u mámy. Moje postavení na společenském žebříčku už snad nemohlo být níž. Ani jsem si nepamatovala, kdy jsem naposledy trávila čas se svými kamarády, a nebyla jsem si tak úplně jistá, jestli mě vůbec mají rádi.

Můj mozek jako by stávkoval. Byla jsem vyčerpaná. Bez iluzí. Už mi bylo všechno jedno. Nevěděla jsem jak dál. Nevěděla jsem, co si počít, abych si vedla lépe, jak zařídit, aby byli všichni šťastní, nebo jak shodit těch šest kilo. Jen jsem věděla, že to, co dělám, nefunguje.

Pomalu jsem začala přijímat fakt, že nemůžu být taková, jakou mě ostatní chtějí. Už jsem nebyla ta s tím potenciálem. Rychle jsem se stávala někým, kdo ho nenaplnil.

Tolik jsem se snažila a nutila stát se někým lepším, že jsem nikdy nepoznala osobu, kterou ve skutečnosti jsem. Myslela jsem si, že pracuju na tom, abych „naplnila svůj potenciál“ a „byla tou nejlepší verzí sebe samé“, ve skutečnosti jsem se však ze všech sil snažila být někým, kým nejsem.

První člověk, který zpochybnil mé přesvědčení, že se musím změnit, abych byla úspěšná, nebyl žádný terapeut, ani doktor, ani moje máma. Byla to Alison Robertson, životní koučka pro herce.

Tou dobou jsem se už přes deset let snažila uchytit jako herečka.

Šla jsem na jeden z jejích hereckých workshopů, kde nám nejprve vysvětlila, co její role životní koučky obnáší, a potom nás vyzvala, abychom se ptali.

Zvedla jsem ruku. „Jak mám shodit šest kilo?“

Usmála se na mě. „Proč? Vy přece nepotřebujete shodit šest kilo.“

Zavrtěla jsem hlavou. „Vy to nechápete. Potřebuju. Jestli chci být úspěšnou herečkou, musím shodit šest kilo. Jak to mám udělat?“

Z odstupu vidím, že ve skutečnosti jsem se ptala: „Jak mám naplnit očekávání svého agenta a manažera? Jak se mám stát tím, kým bych podle ostatních měla být?“

„Ještě nevíme, do čeho byste se měla opřít.“

Odpověděla: „Vy nepotřebujete být menší. Naopak, potřebujete být větší.“ To mě zmátlo. „Myslíte si, že potřebujete být malá, a tak se snažíte zmenšit. Před deseti lety, kdy jste se pokoušela hrát puberťačku, to možná dávalo smysl, ale teď jste dospělá žena. Máte dovoleno zabírat prostor.“

Tahle odpověď mě popudila.

Byla jsem si jistá, že se Alison plete.

Ale čím víc jsem nad tím přemýšlela, tím víc mi docházelo, že mi jako první na světě řekla, že nemusím ze všech sil usilovat o něco, čeho ani při vší snaze nikdy nedosáhnu. Ačkoli jsem si mohla dovolit jen několik sezení, znovu jsem se k ní objednala.

To první sezení jsem zaplatila penězi, které jsem měla na jídlo, a položila jí otázku: „Co teda musím udělat?“

„Nic,“ řekla.

„Co tím myslíte, že nic?“

Alison mi řekla, abych se vším přestala. Abych přestala chodit na hodiny herectví, abych přestala chodit na konkurzy, abych se přestala snažit zhubnout, abych přestala číst seberozvojové knihy, abych přestala řešit požadavky a krize druhých, abych se přestala snažit dohánět ztracený čas ve své kariéře, ve svých přátelstvích, ve svých vztazích.

„Ještě nevíme, do čeho byste se měla opřít.“

Do té doby jsem celý svůj život trávila tím, že jsem se snažila a snažila; připadalo mi děsivé a špatné prostě se úplně přestat snažit. Ale všechno ostatní jsem už zkusila.

A i když jsem si myslela, že jsem v životě strašně pozadu, i když jsem měla pocit, že nemám čas se zastavit, udělala jsem to. Žádné konkurzy. Žádné telefonáty manažerovi. Žádné diety. Žádné pokusy vynahradit rodině a přátelům svá minulá selhání.

A ono to fungovalo.

Během jediného měsíce, který mi připadal jako celý život, jsem si uvědomila, co musím udělat.

Mým úkolem nebylo snažit se o všechny ty věci, o kterých jsem byla přesvědčená, že je musím dělat, abych byla úspěšná. Konečně mi došlo, že to nemůže fungovat. Kdyby ano, už dávno by se tak stalo. Jediné, čeho jsem dosáhla, byly různé úrovně vyčerpání. Došlo mi, že místo toho musím zjistit, proč to nefunguje, když mi všichni říkají, že by mělo.

Vrátila jsem se k Alison s nápadem. „Musím zjistit, co mi staví do cesty překážky a co bych s tím měla dělat.“ Souhlasila.

„Když jsem byla malá, diagnostikovali mi ADD. Může to s tím nějak souviset? Čas od času jsem narazila na nějakou metodu, která mi pomohla, ale pak jsem se na ni vykašlala. A když jsem se ji později snažila znovu najít, už se mi to nepodařilo. Možná bych se mohla pokusit zjistit, co je můj problém, najít strategie, které by mi mohly pomoct, a uložit je někam, kde bych je vždycky znovu našla.“

„Myslíte něco jako notýsek?“

Zavrtěla jsem hlavou. Notýsky jsem ztrácela. Ztrácela jsem všechno.

„YouTube.“

Věděla jsem, že YouTube neztratím.

Alisonina rada u mě zafungovala tak dobře, že jsem dozadu do knížky dala formulář, v němž vám dovoluji udělat totéž. Pokud úsilí, které do něčeho vkládáte, nefunguje, máte svolení na malou chvíli prostě přestat.7*

KAPITOLA 2

Jak na ADD ADHD

Víme, co jsme, ale nevíme, co z nás bude.

– OFÉLIE, HAMLET, WILLIAM SHAKESPEARE

Nemám ADD

Hned poté, co jsem se rozhodla založit si YouTube kanál a pojmenovat ho „Jak na ADD“, jsem zjistila, že vlastně ADD nemám.

Cože? Teď se tomu říká ADHD?!

Vybavila se mi stereotypní představa osoby s ADHD – klučina na způsob Barta Simpsona, co lítá ode zdi ke zdi – a porovnala jsem ji se svým zasněným koukáním z okna. Říct, že mám poruchu pozornosti s hyperaktivitou, mi přišlo… divné.

Brzy se ke mně dostalo, že existuje „nepozorná forma“ ADHD. Dozvěděla jsem se, že hyperaktivita se může v závislosti na biologickém pohlaví projevovat různě. Dozvěděla jsem se, že může vypadat jako zuřivé hltání knížek z nějaké série, vyrušování ve třídě nebo hrozněrychlémluveníbezmezermezislovy!

Dvacet let jsem každý měsíc nebo čtvrt roku chodila k lékařům a žádný z nich mi nic z tohohle neřekl.

Taky jsem zjistila, že se člověk může kvalifikovat jak na nepozornou, tak na hyperaktivní formu ADHD. Říkalo se tomu „kombinovaná forma“.

Ok. Zašla jsem k lékaři a zeptala se ho, jakou formu mám já. Podíval se do svého výtisku DSM (Diagnostického a statického manuálu duševních poruch).

„Vidíte, jak poklepáváte nohou? Jasná kombinovaná forma ADHD.“ Podíval se na hodinky a vypsal mi recept. „Uvidíme se za měsíc?“

Tak dík, doktore. Znovu jsem se obrátila ke Googlu.

Exekutivní funkce? Co to je? Pracovní paměť? Definujte, prosím! Motivační deficit? No páni.

Možná ty potíže nebyly jen v mojí hlavě. Nebo přesněji řečeno – nezdálo se mi to. Opravdu se to dělo. (Tedy, technicky vzato to v mojí hlavě bylo – tam se přece nachází mozek.)

Vůbec jsem netušila, že všechny ty pozdní příchody, chaos ve věcech, „nezodpovědné“ utrácení a pocit, že jsem k ničemu, souvisely s poruchou, kterou mi diagnostikovali před dvaceti lety.

Věděla jsem, že mám problém se soustředit, a proto beru léky, ale když jsem si četla o problémech s exekutivními funkcemi (o nichž jsem ani nevěděla, že je mám), říkala jsem si, jak je možné, že jsem dvacet let každý měsíc nebo čtvrt roku chodila k lékařům a žádný z nich mi nic z toho neřekl.

Cítila jsem úlevu, vztek, radost, smutek, zadostiučinění. Mít ADHD obnášelo víc, než jsem si myslela. Pročítala jsem články, kde se lidé s ostatními dělili o nejrůznější tipy a vysvětlovali, proč je potřebujeme. Možná si říkáte, že číst o omezeních vlastního mozku musí být deprimující, ale mně tyhle informace dodaly naději. Pokud jsou to skutečná postižení, jistě na ně existují i skutečná řešení.

Ve svých nejstarších videích jsem se každý týden zaměřila na jedno téma spojené s ADHD: prozkoumala jsem určitý problém, který ADHD přináší, vysvětlila ho a nabídla jsem svým sledujícím jednu související strategii, která by jim mohla usnadnit život.

Bylo to jako číst chybové kódy na tiskárně a opravdu rozumět tomu, co znamenají!

Čím více informací o svém mozku jsem od odborníků a vědců zkoumajících ADHD získávala, tím silnější jsem se cítila. Dozvídala jsem se o specifických deficitech, které k ADHD přispívají, což znamenalo, že jsem konečně začala „vidět“ neviditelné překážky, jež se mi stavěly do cesty, dokázala je pojmenovat a pochopit, jak je zdárně zdolávat. Bylo to jako číst chybové kódy na tiskárně a opravdu rozumět tomu, co znamenají! Pokud jsem věděla, že mi došel papír, mohla jsem doplnit prázdný zásobník – a bylo to mnohem užitečnější než do tiskárny mlátit pěstmi. Rozhodně to fungovalo lépe než se „víc snažit“.

V získaných informacích jsem našla radost a potvrzení, ale taky jsem z nich byla smutná. Kolik utrpení jsem si mohla ušetřit, kdybych tohle všechno věděla dřív? Kolik nezdařených vztahů mohlo dopadnout jinak? Dokončila bych vysokou? Mohla jsem ušetřit všechny ty peníze, co jsem utrácela za seberozvojové knihy, které podle všeho nikdy nefungovaly?8* Mohla jsem být lepší dcera?

Někdy jsem seděla, pročítala odborné články a po tvářích mi stékaly slzy – oplakávala jsem svoje minulé já. Ta malá holčička, která si myslela, že dělá všechno špatně, vůbec netušila, jakým překážkám čelí. Celé své mládí strávila obviňováním se z věcí, které jsou podle výzkumníků a odborníků u lidí s ADHD naprosto normální.

Můj zármutek však zastínila vášeň – urputné odhodlání podělit se o nabyté vědomosti se zbytkem světa. Nic nenávidím víc než zbytečné utrpení. A věděla jsem, že pokud své bolesti dám nějaký smysl, snáze se s ní vyrovnám – pokud se skrze své zkušenosti pokusím pomoct druhým, aby si nemuseli projít tím čím já.

Vyprávěla jsem o svém kanálu lidem u stolů v restauraci, kde jsem pracovala. Rozdávala jsem jim fidgety a další uklidňující hračky a žádala je, aby se přihlásili k odběru.

Pak jsem si nastudovala propagaci webových stránek a vymýšlela online akce, při nichž jsem rozdávala lepicí bločky a fidgetové hračky, aby se informace dostaly k více lidem. Informace, které jsem potřebovala já. Informace, o nichž jsem dříve ani nevěděla, že je potřebuju, protože jsem si myslela, že své poruše rozumím.

O ADHD jsem se nejenom učila. Také jsem se odnaučovala všechny domněnky a nedorozumění, jež jsem během let od stanovení diagnózy nahromadila. Nové informace mě naplňovaly vzrušením i šokem (případně smutkem) a stejně na tom byli i mí odběratelé: „Jak to, že jsem tohle nikdy neslyšel?“ „Proč mi tohle o mém ADHD nikdo neřekl?“ Nebo dokonce: „Moment… nemám ADHD i já?“

Jak je možné, že tuhle známou poruchu opřádá takové neporozumění? Proč se tolik z nás stále potýká s tolika problémy, a to i po letech nebo desetiletích od stanovení diagnózy a následné léčby? A proč se tolik lidí o svém zdravotním problému poprvé dozvědělo na YouTube od holky, co nedokončila vysokou?

Co jsem se naučila

Navíc se všude objevují nepřesnosti. Šíří se na sociálních sítích a mezi lidmi – často dokonce rychleji než informace přesné. Lidé mají tendenci tíhnout k jednoduchým odpovědím a… inu, pravda je obvykle otravně komplikovaná.

ADHD NEZAHRNUJE DEFICIT POZORNOSTI

MŮŽETE MÍT ADHD, I KDYŽ NEPŮSOBÍTE HYPERAKTIVNĚ

Existují tři formy ADHD:

Převážně nepozorná (ADHD-PI)

Převážně hyperaktivně-impulzivní (ADHD-HI)

Kombinovaná (ADHD-C)

ADHD JE ZÁLEŽITOSTÍ NEUROLOGIE – A NIKOLI CHOVÁNÍ

ADHD MÁ ZÁVAŽNÉ DOPADY NA ŽIVOT

ŽÁDNÉ UNIVERZÁLNÍ ŘEŠENÍ NEEXISTUJE

Léky

Psychoedukace

Nácvik dovedností

Terapie

Koučink

Podpora

S ADHD SE POTÝKÁ HODNĚ LIDÍ

ADHD se velice stigmatizuje

Čeká se od nás totéž co od našich neurotypických blízkých (a jsme trestáni za to, že to nezvládáme)

Nikdo si neuvědomuje, o kolik to máme těžší – ani my sami

Shawn T., 39, Kalifornie

Brody S., 26, Pensylvánie

Daniel C., 36, Kansas

Jill C., 32, Virginie

Nástroje

1. BERTE ADHD VÁŽNĚ

2. SPOJTE SE S DRUHÝMI

3. SE SVÝM MOZKEM NEBOJUJTE, ALE SPOLUPRACUJTE

Soustředím se na to, co skutečně funguje, a ne na to, co by fungovat „mělo“.

Buduju si sadu nástrojů – strategie, které používám na obtížné úkoly.

Nejnáročnější práci se věnuju ve chvílích, kdy můj mozek funguje nejlépe.

Kdykoli je to možné, vybírám si produkty a služby vhodné pro osoby s ADHD.

Nezdráhám se požádat o nástroje/úlevy, které potřebuji – nebo si je zajistím sama.

K úkolům přistupuju jako k vyjednávání. Co potřebuju k tomu, abych danou věc udělala? A co potřebuje můj mozek?

Nepřestávejte