Přeložila Marcela Nejedlá

MAD HONEY

Copyright © 2022 by Jodi Picoult and Jennifer Finney Boylan

This translation is published by arrangement with Ballantine Books,

an imprint of Random House,

a division of Penguin Random House LLC.

Translation © Marcela Nejedlá, 2025

ISBN 978-80-249-5645-9

Obsah

OLIVIA 1

LILY 1

OLIVIA 2

LILY 2

OLIVIA 3

LILY 3

OLIVIA 4

LILY 4

OLIVIA 5

LILY 5

OLIVIA 6

LILY 6

OLIVIA 7

LILY 7

OLIVIA 8

LILY 8

OLIVIA 9

LILY 9

OLIVIA 10

LILY 10

OLIVIA 11

EPILOG

RECEPTY

POZNÁMKY AUTOREK

PODĚKOVÁNÍ

Tahle je pro mého dalšího spoluautora, mého bratra od jiné matky, Tima McDonalda, díky kterému jsem se do psaní znovu zamilovala. Budu s tebou spolupracovat přes jakýkoli program pro spolupráci s chybami kdykoli a kdekoli a do klece pro spisovatele tě zavřu jen v případě, že to bude nezbytně nutné.

–JP

Susan Finneyová, moje švagrová, je milovnicí knih, příběhů, červeného vína, psů a mě. Otevřená a velkorysá, provázela Boylanovy – a Finneyovy – na mnoha cestách, i když jsme nevěděli kudy kam. Je to sestra, matka a babička, ale především anděl.Tuto knihu věnuju tobě.

–JFB

Život lze chápat jen pozpátku, ale je třeba ho žít dopředu.

Søren Kierkegaard

OLIVIA 1

7. PROSINCE 2018

Ten den

Od chvíle, kdy jsem zjistila, že čekám dítě, jsem chtěla, aby to byla holčička. Procházela jsem uličkami obchodních domů, osahávala šatičky velikosti jak na panenky a maličké střevíčky s flitry. Představovala jsem si nás se stejným lakem na nehty – já, která jsem nikdy v životě neměla manikúru. Představovala jsem si den, kdy její vílí vlásky budou dost dlouhé na to, aby se daly stáhnout do copánků, její nos přitisknutý na sklo okna školního autobusu; viděla jsem její první zamilování, plesové šaty, zlomené srdce. Každá ta představa byla korálkem na růženci budoucích vzpomínek; denně jsem se modlila.

Jak se ukázalo, nebyla jsem vizionář… jen mučedník.

Když jsem porodila a lékař mi oznámil pohlaví dítěte, nejdřív jsem tomu nevěřila. Tak moc jsem se snažila přesvědčit samu sebe o tom, co chci, že jsem úplně zapomněla, co potřebuju. Ale když jsem v náruči držela Ashera, kluzkého jako mník, ulevilo se mi.

Je lepší mít chlapce, který se nikdy nestane něčí obětí.

Většina lidí v Adamsu v New Hampshire mě zná jménem, a ti, kteří ne, vědí, že se mému domu mají vyhýbat. Včelaři to tak často mají – podobně jako hasiči –, dobrovolně se dostáváme do situací, které jsou pro ostatní noční můrou. Včely medonosné jsou mnohem méně pomstychtivé než jejich sestřenky ve žlutých pláštěnkách, ale lidé to často nedokážou rozlišit, takže všechno, co má žihadlo a bzučí, považují za potenciální nebezpečí. Pár set metrů za starožitným Cape tvoří moje včelstva půlkruhovou duhu úlů a včely většinu jara a léta pendlují mezi nimi a hektary květů, které opylují, a varovně bzučí.

Vyrůstala jsem na malé farmě, jež patřila otcově rodině už po několik generací: v jablečném sadu, kde se na podzim prodával mošt a koblihy, které pekla moje matka, a v létě se tam sbíraly jahody. Byli jsme bohatí na půdu a chudí na peníze. Otec měl včelaření jako koníčka, stejně jako jeho otec před ním, a tak dále, až k prvnímu McAfeemu, jenž patřil k prvním osadníkům Adamsu. Je to dost daleko od White Mountain National Forest, aby tam byly dostupné nemovitosti. Ve městě je jeden semafor, jeden bar, jedna restaurace, pošta, městský park, který býval společnou pastvinou pro ovce, a Sladeův potok, Slade Brook – potok, jehož jméno bylo chybně vytištěno na mapě geologického průzkumu z roku 1789, ale které se vžilo.

Slate Brook, Břidlicový potok, jak to mělo být správně, byl pojmenován podle horniny, která se těžila na jeho březích a která se jako materiál na náhrobní kameny vozila daleko po kraji. Slade se jmenoval místní hrobník a opilec, který měl tendenci bloudit, když se opil, a jenž se ironií osudu utopil ve dvaceti centimetrech vody v potoce.

Když jsme s Bradenem poprvé jeli k mým rodičům, vyprávěla jsem mu ten příběh. V tu chvíli řídil; blýsknul ke mně úsměvem. Ale kdo, zeptal se, pohřbil hrobníka?

Tehdy jsme žili kousek od Washingtonu, Braden byl rezidentem na kardiochirurgii na Johns Hopkins a já pracovala v Národní zoo a snažila se dát dohromady dost peněz na postgraduální studium zoologie. Byli jsme spolu teprve tři měsíce, ale už jsem se k němu nastěhovala. Ten víkend jsme byli na návštěvě u mých rodičů, protože jsem věděla, že Braden Fields je ten pravý.

Při první cestě domů jsem si byla tak jistá, jaká bude moje budoucnost. Mýlila jsem se ve všech ohledech. Nikdy jsem nečekala, že budu včelařit jako můj otec; nikdy jsem si nemyslela, že v dospělosti budu znovu spát ve svém dětském pokoji; nikdy jsem si nepředstavovala, že se usadím na farmě, když jsme se kdysi se starším bratrem Jordanem nemohli dočkat, až ji opustíme. Vzala jsem si Bradena, on získal stipendium na Mass General; přestěhovali jsme se do Bostonu; byla jsem ženou lékaře. Pak, téměř rok po dni, kdy jsem se vdávala, se otec jednoho večera nevrátil domů po tom, co byl zkontrolovat včely. Zemřel na infarkt, matka ho našla mrtvého ve vysoké trávě, včely mu tvořily svatozář kolem hlavy.

Matka prodala ten kus půdy, na níž stál jablečný sad, manželům z Brooklynu. Jahodová pole si ponechala, ale co se týkalo otcových včelstev, byla naprosto ztracená. Mého bratra zcela pohlcovala právnická kariéra a matka měla alergii na včely, takže úly připadly mně. Pět let jsem každý týden jezdila z Bostonu do Adamsu, abych se starala o včelstva. Když se narodil Asher, brala jsem ho s sebou a nechávala ho ve společnosti matky, zatímco jsem pečovala o včely. Zamilovala jsem si včelaření, pomalý pohyb při vytahování rámků z úlu, hledání královny. Pět včelstev jsem rozšířila na patnáct. Experimentovala jsem s genetikou na včelstvech z Ruska, Slovinska a Itálie. Podepsala jsem smlouvy o opylování s Brooklynites a třemi dalšími místními ovocnými sady a založila jsem nová včelstva v jejich areálech. Stáčela jsem, zpracovávala a prodávala med a výrobky ze včelího vosku na farmářských trzích od kanadských hranic až po podhůří Massachusetts. Téměř náhodou jsem se stala prvním komerčně úspěšným včelařem v historii včelařství McAfee. V době, kdy jsme se s Asherem natrvalo přestěhovali do Adamsu, jsem už věděla, že na tom možná nikdy nezbohatnu, ale že se tím uživím.

Můj otec mě naučil, že včelařství je břemeno i výsada. Včely neobtěžujete, pokud nepotřebují vaši pomoc, a pomáháte jim, když ji potřebují. Je to feudální vztah: ochrana výměnou za procenta z plodů jejich práce.

Naučil mě, že pokud se tělo nechá snadno rozdrtit, vytvoří si zbraň, která tomu zabrání.

Naučil mě, že prudké pohyby vedou k žihadlu.

Vzala jsem si tyto lekce až příliš k srdci.

V den otcova pohřbu a o léta později i v den matčina pohřbu jsem to pověděla včelám. Je to stará tradice, informovat je o úmrtí v rodině; pokud včelař zemře a včely nejsou požádány, aby zůstaly u svého nového pána, najdou si domov jinde. V New Hampshire je zvykem zprávy zpívat a musí se rýmovat. A tak jsem každý úl zahalila černým krepem, tiše zaklepala a odbroukala pravdu. Moje včelařská síť se stala pohřebním závojem. Úl mohl být klidně rakví.

Když jsem to ráno sešla dolů, Asher už byl v kuchyni. Máme dohodu, že kdo dřív vstane, ten uvaří kávu. Z mého hrnku ještě stoupala pára. Syn se cpal cereáliemi, oči upřené do mobilu. „Dobré ráno,“ řekla jsem, on místo odpovědi něco zahuhlal.

Chvíli jsem se na něj dívala. Bylo těžké uvěřit, že ten mírný chlapeček, který plakal, když si ulepil ruce propolisem z úlů, teď dokáže zvednout nádobu s dvaceti kily medu, jako by nevážila víc než jeho hokejka. Asher měří přes metr osmdesát, ale ani když dospíval, nebyl nikdy neohrabaný. Pohybuje se s takovou ladností, jakou vidíte u divokých koček, těch, které dokážou ukrást kotě nebo kuře, než si vůbec uvědomíte, že je pryč. Má moje světlé vlasy a stejné světle zelené oči, za což jsem byla vždycky vděčná. Nosí otcovo příjmení, ale kdybych měla při každém pohledu na svého syna vidět Bradena, bylo by to mnohem těžší.

Dívala jsem se na jeho široká ramena, vlhké kudrny na zátylku, na to, jak se mu při procházení esemesek pohybují šlachy na předloktích. Někdy mě až šokuje ho takhle vidět, když mi ještě před chvílí seděl na ramenou a snažil se stáhnout z nebe hvězdu nebo rozplést nitě noci.

„Dnes ráno se netrénuje?“ zeptala jsem se a napila se kávy. Hraje hokej, co tu bydlíme; bruslí stejně samozřejmě jako chodí. V prváku se stal kapitánem a letos byl znovu zvolen i coby student čtvrťáku. Nikdy si nedokážu zapamatovat, jestli mají trénink před školou, nebo po ní, protože se to denně mění.

Rty mu mírně zacukaly v úsměvu, vyťukal na telefonu odpověď, ale mně neodpověděl.

„Haló?“ pokračovala jsem a strčila krajíc chleba do prastarého toustovače, staženého lepicí páskou, jež se občas vznítí. K snídani si pokaždé dávám toust s medem, kterého je vždycky dost.

„Takže máš nejspíš trénink později,“ zkusila jsem to a pak jsem si sama poskytla odpověď, ke které se Asher neměl. „Aha, ano, mami, díky, že se tak aktivně zajímáš o můj život.“

Založila jsem si ruce přes volný svetr ze silné vlny. „Nejsem na tenhle svetr už moc stará?“ zeptala jsem se zlehka.

Ticho.

„Omlouvám se, že tu nebudu na večeři, ale hodlám utéct s jednou sektou.“

Přimhouřila jsem oči. „Na Instagramu jsem zveřejnila tu tvou nahou fotku, když jsi byl ještě batole, na Throwback Thursday.“

Asher nepřítomně cosi zabrumlal. Toust vyskočil z toustovače, namazala jsem si ho medem a posadila se na židli přímo proti Asherovi. „Opravdu bych byla ráda, kdybys nepoužíval mou mastercard na uhrazení předplatného na Pornhubu.“

Zvedl ke mně oči tak rychle, až jsem měla pocit, že slyším, jak mu praská krk. „Cože?“

„No ne, ahoj,“ pronesla jsem mile. „Jsem ráda, že se mi věnuješ.“

Zavrtěl hlavou, ale mobil odložil. „Nepoužil jsem tvou mastercard,“ ohradil se.

„Já vím.“

„Použil jsem tvou amex.“

Vyprskla jsem smíchy.

„A taky nikdy nenos tílko,“ pokračoval. „Ježíši.“

„Takže jsi poslouchal.“

„Jak bych mohl neposlouchat?“ Zavrtěl se. „Jen tak mimochodem, žádná jiná matka nemluví u snídaně o pornu.“

„Tak jsi jediný šťastlivec?“

„No,“ pokrčil rameny. „Jo.“ Zvedl svůj hrnek s kávou, ťuknul jím o můj a napil se.

Nevím, jaké jsou vztahy ostatních rodičů s jejich dětmi, ale ten mezi mnou a Asherem byl ukovaný v ohni, a možná právě proto je nepřemožitelný. I když by byl radši na místě mrtvý, než aby dopustil, abych ho po vyhraném zápase objímala, když jsme jen my dva, tvoříme vlastní vesmír, jsme měsíc a planeta spojené na oběžné dráze. Asher sice nevyrůstal v domácnosti se dvěma rodiči, ale ten, kterého má, by za něj položil vlastní život.

„Když už mluvíme o pornu,“ odpověděla jsem, „jak se má Lily?“

Zakuckal se kávou. „Jestli mě máš ráda, tak už tuhle větu nikdy nevyslovíš.“

Asherova přítelkyně je drobná, tmavá, s úsměvem tak širokým, že zcela mění ráz její tváře. Jestli je Asher síla, pak ona je rozmar – víla, která mu brání brát se příliš vážně; otazník na konci jeho předvídatelného života. Asher neměl nouzi o romantické pletky s dívkami, jež znal už od školky. Lily byla ve městě nová.

Tenhle podzim byli nerozluční. U večeře to bylo pořád dokola, Lily udělala tohle a Lily řekla tamto.

„Tenhle týden jsem ji neviděla,“ poznamenala jsem.

Asherovi zabzučel mobil. Palce se mu rozletěly, odpovídaly.

„Ach, být tak mladá a zamilovaná,“ přemítala jsem. „A nevydržet třicet vteřin bez komunikace.“

„Píšu Dirkovi. Přetrhnul si tkaničku u brusle a chce vědět, jestli nemám nějakou navíc.“

Jeden kamarád z jeho hokejového týmu. Neměla jsem žádný skutečný důkaz, ale vždycky jsem měla pocit, že Dirk je kluk, který srší šarmem, kdykoli stojí přede mnou, a pak, když odejdu, řekne něco slizkého, třeba Tvoje máma je sexy, brácho.

„Bude Lily v sobotu na vašem zápase?“ zeptala jsem se. „Mohla by pak přijít na večeři.“

Asher přikývl a strčil si telefon do kapsy. „Musím jít.“

„Ještě jsi ani nedojedl cereálie…“

„Přijdu pozdě.“

Naposledy si dlouze loknul kávy, přehodil si batoh přes rameno a z misky na kuchyňské lince zvedl klíče od auta. Jezdí džípem z roku 1988, který si koupil z peněz, co si vydělal jako vedoucí na hokejovém táboře.

„Vezmi si kabát!“ zavolala jsem za ním, když vycházel ze dveří. „Venku…“

Dech se mu srážel do obláčků, vklouzl za volant a otočil klíčkem v zapalování.

„Sněží,“ dokončila jsem.

Prosinec je čas, kdy včelaři popadají dech. Podzim je plný aktivit, počínaje sklizní medu, přes likvidaci roztočů, až po přípravu včel na přežití zimy v New Hampshire. K tomu patří namíchání silného cukrového sirupu, který se nalije do vrchního krmítka úlu, a pak zabalení celého úlu kvůli izolaci, než udeří první zimy. Včely šetří v zimě energii a stejně tak by měl i včelař.

Nečinnost mi nikdy moc nešla.

Zemi poprášil sníh, což stačilo k tomu, abych se vypravila do podkroví najít krabici s vánočními ozdobami. Jsou to ty, které používala moje matka, když jsem byla malá – keramičtí sněhuláci na kuchyňský stůl, elektrické svíčky, které se večer stavějí do každého okna, šňůra světel na krb. Byla tu i druhá krabice s našimi punčochami a ozdobami na stromeček, ale ty podle tradice věšíme s Asherem společně. Možná si tenhle víkend dojdeme uříznout stromek. Mohli bychom to udělat po jeho sobotním zápase společně s Lily.

Nejsem připravená ho ztratit.

To pomyšlení mě zarazilo. I kdybychom Lily nepozvali, aby s námi šla vybrat stromek – aby ho s námi ozdobila, zatímco jí Asher bude vykládat o sobovi z dřívek, kterého vyrobil ve školce, nebo o neuvěřitelně maličkých dětských botičkách, jeho i mých, které vždycky věšíme na nejvyšší větve –, brzy se k naší dvoučlenné partě přidá někdo další. To je to, co si pro Ashera přeju nejvíc – vztah, který já nemám. Vím, že láska není hra s nulovým součtem, ale jsem dost sobecká na to, abych doufala, že bude ještě chvíli jen můj.

Snesla jsem první krabici ze schodů do podkroví a v hlavě jsem slyšela Asherův hlas: Proč jsi nepočkala? Snesl bych ti to. Když jsem nakoukla otevřenými dveřmi do jeho ložnice, jen jsem vykulila oči nad neustlanou postelí. Přivádí mě k šílenství, že si neurovná pokrývky a prostěradlo; jeho stejně tak vytáčí, že by to měl dělat, když ví, že si za pár hodin zase půjde lehnout. S povzdechem jsem odložila krabici a vešla do pokoje. Urovnala jsem prostěradlo, složila pokrývku a uhladila přehoz. Přitom na zem spadla kniha.

Byl to prázdný deník, do kterého si Asher kreslí. Byla tam včela vznášející se nad květem jabloně, z takové blízkosti, že byla vidět pracující kusadla a pyl zachycený na nohách. Byl tam můj starý truck, šedomodrý ford z roku 1960, který patřil mému otci.

V Asherovi vždycky byla tahle jemnější stránka, o to víc ho mám ráda. Když byl malý, bylo jasné, že má umělecké nadání, dokonce jsem ho přihlásila do kurzu malování, ale jeho kamarádi z hokeje to zjistili. Když pokazil přihrávku, jeden z nich mu řekl, že by možná měl přestat držet hokejku jako Bob Ross štětec, a on se na malování vykašlal. Když teď někdy kreslí, tak jen v soukromí. Nikdy mi svá díla neukazuje. Ale mezi brožurami z vysokých škol, které nám přišly, byly také ty z Rhode Island School of Design a Savannah College of Art and Design, a nebyla jsem to já, kdo si je vyžádal.

Otočila jsem několik dalších stránek. Na jedné kresbě jsem byla jasně já, i když mě zachytil zezadu, jak stojím u dřezu. Vypadala jsem unaveně, opotřebovaně. To si o mně myslí? podivila jsem se.

Veverka, třpytivé oči. Kamenná zeď. Dívka – Lily? – s rukou přehozenou přes oči, ležící v listí, od pasu nahoru nahá.

Okamžitě jsem deník upustila, jako by byl horký. Přitiskla jsem si dlaně na tváře.

Ne že bych si myslela, že se svou přítelkyní nemá intimní vztah, ale na druhou stranu to nebylo ani tak, že bychom o tom mluvili. Když nastoupil na střední, začala jsem kupovat kondomy a dávala mu je velmi věcně do pokoje spolu s obvyklým nákupem z drogerie, deodorantem, žiletkami a šamponem. Asher Lily miluje – i když mi to neřekl přímo, vidím, jak se rozzáří, když se posadí vedle něj, jak jí kontroluje bezpečnostní pás, když nastoupí do auta.

Chvilku potom jsem znovu rozhodila jeho pokrývky a přehoz a strčila deník pod přehyb povlečení, zvedla ze země ponožky a zavřela za sebou dveře jeho ložnice.

Pak jsem zase popadla krabici s vánočními věcmi a pomyslela si dvě věci: že vzpomínky jsou tak těžké a že můj syn má právo na svá tajemství.

Včelařství je druhou nejstarší profesí na světě. Prvními včelaři byli staří Egypťané. Včely byly královskými symboly, slzami boha slunce Rea.

V řecké mytologii učily Aristaia, boha včelařství, pečovat o včely nymfy. Zamiloval se do Orfeovy ženy Eurydiky. Když uhýbala před jeho dvořením, šlápla na hada a zemřela. Orfeus se vydal do samotného pekla, aby ji přivedl zpět, a nymfické sestry Eurydiky potrestaly Aristaia tím, že zabily všechny jeho včely.

Bible slibuje zemi mléka a medu. Korán říká, že v ráji jsou řeky medu pro ty, kteří stojí na stráži před zlem. Krišna, hinduistické božstvo, je často zobrazován s modrou včelou na čele. Včela je považována za symbol Krista: žihadlo spravedlnosti a milosrdenství medu vedle sebe.

První voodoo panenky se vyráběly z včelího vosku; oungan, haitský kněz, by vám poradil, abyste někoho potřeli medem a zahnali tak duchy; manbo, kněžka stejného kultu, připravovala malé koláčky z medu, amarantu a whisky – když jste je snědli před novoluním, ukázaly budoucnost.

Někdy přemýšlím, který z mých pravěkých předků jako první strčil ruku do díry ve stromě. Vytáhl ji s dlaní plnou medu, nebo žihadel? Stojí příslib jednoho za riziko druhého?

Když byl interiér domu ověšený ozdobami, natáhla jsem si zimní boty a parku a vydala se na obchůzku po pozemku, abych nasbírala stálezelené větve. To vyžadovalo klouzání po okrajích polí s několika jabloněmi, které ještě patří mé rodině. Na pozadí promrzlé země vypadají zákeřně a čarodějnicky, jejich zkřehlé paže se natahují a vítr šeptá hlasem mrtvého listí: Blíž, blíž. Asher na ně kdysi lezl; jednou se dostal tak vysoko, že jsem musela zavolat hasiče, aby ho sundali, jako by to byla kočka. Máchla jsem ruční pilkou, když jsem vešla do lesa za sadem, pod mými kroky křupaly větvičky. Bylo tam jen několik stromů, na jejichž větve jsem dosáhla; na většinu se nedostanu, ani když stojím na špičkách, ale byla jsem spokojená s tím, co se dalo. Hromada borových, smrkových a jedlových větví narůstala, musela jsem jít třikrát, než jsem to všechno přes pole nanosila na verandu.

Než jsem dala dohromady všechno, co jsem potřebovala – větve a cívku květinářského drátu –, měla jsem zarudlé tváře a špičky uší znecitlivělé. Rozložila jsem chvojí po podlaze verandy, větve jsem nastříhala a svázala dohromady, aby byly husté. Ve vánoční krabici, kterou jsem předtím snesla dolů, byl také dlouhý provaz světýlek, který jsem nakonec větvemi propletla a všechno jsem připevnila kolem rámu vstupních dveří.

Nebyla jsem si jistá, co ve mně vyvolávalo pocit, že mě něco sleduje. Vlasy na zátylku se mi zježily hrůzou, pomalu jsem se obrátila k holým jahodovým polím.

Pod sněhem vypadají jako bílá bavlna. Takhle pozdě v roce je zadní část pole zahalená do stínu. V létě se v jahodišti prohánějí mývalové a jeleni, čas od času se objeví kojot. Když se ale blíží zima, predátoři se většinou schovají do svých nor…

Rychlým krokem jsem vyrazila k úlům.

Ještě než jsem se dostala k elektrickému ohradníku, který je obklopuje, ucítila jsem štiplavý zápach banánů – nejjistější známka naštvaných včel. Čtyři úly byly robustní a tiché, pevně sevřené ve své izolaci. Ale úl úplně vpravo byl rozbitý na třísky. Všechny své včelí matky pojmenovávám po divách: Adele, Beyoncé, Lady Gaga, Whitney a Mariah. Taylor, Britney, Miley, Aretha a Ariana jsou v jabloňovém sadu; na dalších smlouvách mám Siu, Dionne, Cher a Katy. Úl, který byl napaden, patřil Celine.

Jedna strana elektrického ohradníku byla proražená, podupaná. Po zasněžené zemi byly rozházené kusy dřeva z úlu, úlomky polystyrenu byly rozsápané na kousky. Klopýtla jsem o kus rozbitého plástu s otiskem medvědí tlapy.

Přimhouřila jsem oči a zadívala se na tmavou čáru, kde pole přechází v les, ale medvěd už byl pryč. Včely se zabijí, doslova, aby zahnaly útočníka – bodají, dokud se neodplíží pryč.

Nebylo to poprvé, co mi medvěd napadl včelstvo, ale bylo to nejpozději, kdy se to ve včelařské sezoně stalo.

Přešla jsem ke křoví u okraje pole a snažila se najít zbylé včely, které nezmrzly. Na holém kmeni cukrového javoru se objevil malý kapající uzlík, tmavý jako melasa. Celine jsem neviděla, ale jestli včely uletěly, bylo možné, že je s nimi.

Někdy se včely na jaře rojí. Můžete je najít takhle, ve fázi bivaku – dočasného stanoviště před odletem do místa, které se rozhodly označit za svůj nový domov.

Když se včely na jaře rojí, je to proto, že jim v úlu dochází místo.

Když se včely na jaře rojí, jsou plné medu a šťastné a klidné.

Když se včely na jaře rojí, můžete je často znovu odchytit a umístit do nového úlu, kde mají dostatek místa pro své plástve a pyl a med.

Ale tohle nebyl roj. Tyhle včely byly rozzlobené a zoufalé.

„Zůstaňte,“ poprosila jsem je a pak se co nejrychleji rozběhla zpátky na statek.

Musela jsem jít třikrát, pokaždé víc než půl kilometru přes pole, klouzala jsem po sněhovém poprašku. Musela jsem donést nový dřevěný podstavec a prázdný úl po včelstvu, které se loni nevydařilo, a do něho jsem se chtěla pokusit včely odlákat; ze sklepa, kde jsem ji už uložila na zimu, jsem vytáhla včelařskou výbavu – dýmák a nářadí na úl, drát a kartáč, klobouk se sítí a rukavice. Než jsem měla všechno připravené, byla jsem zpocená, ruce se mi třásly a prsty jsem měla ztuhlé zimou. Neohrabaně jsem popadla těch pár rámků, které přežily útok medvěda, a uložila je do boxu. Několik rozbitých plástů jsem drátem připevnila k rámkům v naději, že známé plástve včely přilákají zpátky. Když byl nový box hotový, přešla jsem k javoru.

Světla už bylo málo, protože se brzy stmívá. Viděla jsem spíš pohyb včel než skutečné kroutící se obrysy. Kdyby tu byl Asher, mohl by podržet box s plástvemi přímo pod větví a já bych do něj nabírala včely, ale byla jsem sama.

Až na několikátý pokus se mi podařilo zapálit smotek březové kůry, aby se rozhořel dýmák; foukal dost vydatný vítr, takže to bylo obtížné. Konečně vyskočil červený plamínek, zajiskřil a já jsem ho vhodila do kovového válce na hrst dřevěných hoblin. Několikrát jsem zapumpovala a z úzkého hrdla se vyvalil kouř. Vypustila jsem pár obláčků kolem včel; otupí to jejich smysly a zbaví je agresivity.

Nasadila jsem si klobouk se síťkou a zvedla stejnou ruční pilku, kterou jsem řezala chvojí. Větev byla asi o dvacet centimetrů výš, než jsem dosáhla. Zanadávala jsem, přitáhla si pod strom polámaný podstavec úlu a snažila se na tom, co z něj zbylo, opatrně balancovat. Bylo to tak padesát na padesát, jestli se mi podaří větev uříznout, nebo si zlomím kotník. Když jsem větev konečně uvolnila, téměř jsem vzlykla úlevou a pomalu a opatrně jsem ji nesla k novému úlu. Prudce jsem s ní škubla a dívala se, jak se včely snášejí do boxu. Škubla jsem znovu a modlila se, aby královna byla jednou z nich.

Kdyby bylo tepleji, věděla bych to jistě. Několik včel by se usadilo vedle sebe na přistávací desce se zadečky obrácenými ven, mávaly by křídly a rozháněly tak feromony, aby zbloudilé včely našly cestu domů. To je znamení, že je včelstvo v pořádku. Ale bylo příliš chladno, a tak jsem postupně vytáhla rámky a prohlédla si rozčilené včely. Celine je díkybohu označená královna – zahlédla jsem zelenou tečku na jejím dlouhém úzkém hřbetě a za křídla jsem ji přenesla do lapače matek, malého plastového udělátka, které vypadá trochu jako motýlovitý skřipec na vlasy. Lapač ji na pár dní ochrání, než si všechny zvyknou na nový domov. Ale také zaručí, že kolonie neuletí. Někdy se včely prostě zvednou a odletí i s královnou, pokud se jim nelíbí prostředí. Když je královna zavřená, neodletí. Bez ní ne.

Vypustila jsem nad úlem obláček dýmu, opět v naději, že včely uklidním. Snažila jsem se umístit lapač královen mezi rámky plástů, ale prsty jsem měla ztuhlé zimou a lapač se mi pořád vysmekával. Když jsem rukou bouchla do okraje boxu, jedna z dělnic do mě zabodla žihadlo.

„Do prdele.“ Zalapala jsem po dechu a couvla od úlu. Pár včel vyrazilo za mnou, přilákal je pach útoku. Stiskla jsem si dlaň, do očí mi vhrkly slzy.

Strhla jsem si klobouk a síť a zabořila obličej do dlaní. Mohla jsem pro tuhle královnu udělat všechna nejlepší opatření, mohla jsem včely krmit cukrovým sirupem a izolovat jejich nový úl, mohla jsem se modlit, jak jsem chtěla, ale tohle včelstvo nemělo šanci přežít zimu. Prostě nebudou mít dost času na to, aby si vytvořily zásoby medu, o které je medvěd připravil.

A přesto. Nemohla jsem se jich jen tak vzdát.

Opatrně jsem tedy nasadila na úl teleskopický kryt a zdravou rukou úl postavila. V druhé ruce jsem svírala sněhovou kouli jako úlevu proti žihadlu. Odploužila jsem se zpátky do domu. Zítra jim dopřeju laskavost v podobě potravy navíc do krmítka na vrcholu úlu a nový úl zabalím, ale byla to hospicová péče. Jsou trajektorie, které nemůžete změnit, ať děláte, co děláte.

Doma jsem se tak zabrala do ledování bolavé dlaně, že jsem si ani nevšimla, že už dávno minul čas večeře a Asher ještě není doma.

Když se to stalo poprvé, bylo to kvůli heslu.

Na Facebook jsem se přihlásila jen proto, abych si mohla prohlížet fotky svého bratra Jordana a jeho ženy Seleny. Bydleli jsme s Bradenem v činžáku na Mass Ave, zatímco on měl stáž na kardiochirurgii na Mass General. Většina našeho nábytku pocházela z výprodejů na předměstí, kam jsme jezdili na konci týdne. Jeden z našich nejlepších objevů byl od staré paní, která se stěhovala do domova pro seniory. Prodávala starožitný sekretář s drápovitými nohami (já tvrdila, že je to gryf, Braden říkal, že orel). Byl zjevně starožitný, ale někdo ho zbavil původního laku, takže nebyl moc cenný a důležité bylo, že jsme si ho tak mohli dovolit. Až doma jsme přišli na to, že má tajnou přihrádku – úzkou přepážku mezi zásuvkami, která měla vypadat jen dekorativně, ale dala se uvolnit a odhalil se tak prostor, kam se mohly schovat dokumenty a listiny. Byla jsem nadšená, přirozeně jsem doufala, že tam najdu kombinaci ke starému trezoru plnému zlatých cihel nebo vášnivý milostný dopis, ale jediné, co jsme uvnitř našli, byla kancelářská sponka. Na její existenci jsem docela zapomněla, dokud jsem si nemusela zvolit heslo na Facebook a vymyslet, kam ho uložit, až ho samozřejmě zapomenu.

Jaké je lepší místo než v tajné přihrádce?

Původně jsme ten stůl koupili, aby se měl Braden kde učit, ale když se ukázalo, že jeho notebook je na něj moc velký, stal se z něj dekorativní stolek, zastrčený v prázdném prostoru pod schodištěm. Pokládali jsme tam klíče od auta, moji kabelku a okrasnou rostlinu, kterou jsem ještě nezavraždila. Proto mě tak překvapilo, když jsem jednoho večera našla Bradena, jak před ním sedí a hraje si se skrytou přihrádkou.

„Co to děláš?“ zeptala jsem se.

Sáhl dovnitř a vítězoslavně vytáhl kus papíru. „Odhaluju, jaká tajemství přede mnou skrýváš.“

Bylo to tak směšné, že jsem se zasmála. „Jsem otevřená kniha,“ opáčila jsem, ale vzala jsem mu papír z ruky.

Zvedl obočí. „Co je tam?“

„Moje heslo na Facebook.“

„Takže co?“

„Takže,“ odpověděla jsem, „je moje.“

Braden se zamračil. „Kdybys neměla co skrývat, ukázala bys mi to.“

„Co myslíš, že dělám na Facebooku?“ zeptala jsem se nechápavě.

„To mi pověz ty,“ odpověděl.

Zakoulela jsem očima. Ale než jsem stačila cokoli říct, jeho ruka vystřelila po papíru.

PEPPER70. To bylo to, co tam bylo napsané. Jméno mého prvního psa a můj rok narození. Neuvěřitelně nenápadité, něco, na co mohl přijít sám. Ale naštval mě princip celé té hloupé hádky, a tak jsem s papírem ucukla, než mi ho stačil vytrhnout.

V tu chvíli se tón i atmosféra změnily. Vzduch mezi námi znehybněl, Bradenovi se rozšířily zorničky. Zvedl ruku, udeřil jako had a chytil mě za zápěstí.

Instinktivně jsem se stáhla a vyrazila po schodech nahoru. Jako by zahřmělo, když dusal za mnou. Na rtech se mu kroutilo moje jméno. Bylo to hloupé, bylo to pošetilé, byla to hra. Ale nepřipadalo mi to jako hra, ne když mi tak bušilo srdce.

Doběhla jsem do naší ložnice a zabouchla za sebou dveře. Opřela jsem se o ně čelem a snažila se popadnout dech.

Braden je rozrazil tak silně, až se rozštípl rám.

Neuvědomila jsem si, co se stalo, dokud se mi nezatmělo před očima a neucítila jsem ránu mezi oči. Sáhla jsem si na nos a prsty jsem měla okamžitě rudé od krve.

„Panebože,“ zašeptal Braden. „Panebože, Liv. Ježíši.“ Na chvíli zmizel a pak už mi držel ručník u obličeje a vedl mě k posteli, abych se posadila, hladil mě po vlasech.

„Myslím, že je zlomený,“ vyhrkla jsem.

„Ukaž, podívám se.“ Opatrně odtáhl zakrvácený ručník a něžnýma rukama chirurga se dotkl mého obočí, kosti pod očima. „To si nemyslím,“ pronesl pak rozklepaně.

Očistil mi obličej, jako bych byla ze skla, a pak mi přinesl ledový obklad. To už bodavá bolest polevila, i když to bolelo a měla jsem ucpaný nos. „Studí mě prsty,“ zanaříkala jsem a upustila led, zvedl ho a jemně mi ho přiložil k nosu. Uvědomila jsem si, že se mu třesou ruce a že se mi nemůže podívat do očí.

Vidět ho tak otřeseného bolelo ještě víc než moje zranění.

A tak jsem jeho ruku přikryla svou a snažila se ho utěšit. „Neměla jsem stát tak blízko u dveří,“ zašeptala jsem.

Konečně se na mě podíval a pomalu přikývl. „Ne, to jsi neměla.“

Poslala jsem Asherovi půl tuctu zpráv, ale neodepisoval. Každá z těch zpráv byla o něco naštvanější. Na někoho, kdo zdánlivě nemá problém přerušit cokoli, aby napsal své přítelkyni nebo Dirkovi, měl selektivní komunikační schopnosti, když chtěl. Nejspíš byl pozvaný někam na večeři a neobtěžoval se mi to říct.

Rozhodla jsem se, že ho za trest donutím uklidit chvojí, stále ještě rozházené po verandě, protože mě příliš bolela ruka, do které mi včela vrazila žihadlo, než abych mohla dokončit vázání girlandy.

Na kuchyňském stole ležel malý chumáč novin, který jsem opatrně rozbalila. Omylem se dostal do krabice s dekoracemi, ale patřil do té s našimi vánočními ozdobami. Byla to moje oblíbená ozdoba – ručně foukaná skleněná koule s víry modré a bílé barvy, s kapkovitým závitem ze zmrzlého skla nahoře, kterým byl provlečen drátek na zavěšení. Asher mi ji vyrobil, když mu bylo šest, poté co jsme opustili Bradena a Boston a já se rozvedla. Na podzim jsem měla stánek na okresním veletrhu a prodávala med a výrobky z včelího vosku, a jedna umělecká sklářka se spřátelila s Asherem a pozvala ho, aby za ní přišel do dílny. Nevěděla jsem, že mu pomohla vyrobit ozdobu pro mě jako dárek. Moc se mi líbila, ale opravdu kouzelná byla tím, že představovala časovou kapsli. V té křehké kouli byl zmrazený Asherův dech z dětství. Bez ohledu na to, jak bude starý nebo jak vyroste, budu ho mít vždycky u sebe.

Vtom mi zazvonil mobil.

Asher. Když volá, místo aby napsal esemesku, ví, že má problém.

„Doufám, že máš dobrou výmluvu,“ začala jsem, ale přerušil mě.

„Mami, potřebuju tě,“ vyhrknul Asher. „Jsem na policejní stanici.“

Slova se mi drala hrdlem. „Cože? Jsi v pořádku?“

„Já… já… ne.“

Podívala jsem se na ozdobu ve své ruce, na kousek minulosti.

„Mami,“ pronesl Asher a hlas se mu zlomil. „Myslím, že Lily je mrtvá.“

LILY 1

7. PROSINCE 2018

Ten den

Od chvíle, kdy rodiče zjistili, že budou mít dítě, si otec přál, abych byla kluk. Místo toho se mu narodila dcera: chlapecká v některých ohledech, ale ne v těch, na kterých by mu záleželo.

Každý den si našel čas, aby mi připomněl všechno, čím jsem ho znemožnila, ne tím, co jsem udělala, ale prostě proto, kým jsem byla.

Někdy si myslím, že se mu na mně v šermířské výstroji nejvíc líbilo, že mi za maskou neviděl do tváře.

Mohla jsem mu říct: „Nedostaneš vždycky, co chceš.“ Každý tuhle písničku od Rolling Stones zná, ale věděli jste, že Keith Richards si při hře na kytaru sundává spodní strunu E? Jednou, kdysi dávno, když tuhle písničku pustili v rádiu v autě, jsem to tátovi připomněla.

Ztišil rádio. Chvíli jsme jeli mlčky, až řekl: „Nevíš všechno.“

Chtěla jsem na něj křičet, ale místo toho jsem mlčela: docela dobrá strategie, jak jednat s tátou. Samozřejmě že nevím všechno. Ale chci to vědět.

Když jsme loni v létě s matkou odjížděly z Point Reyes do New Hampshire, řekla máma: „Tohle je naše druhá šance.“ A já jsem myslela na to, jak řekla naše, jako by to byla i její šance.

Jely jsme podél severního okraje zálivu, přes přírodní rezervace, takzvanou vyhlídkovou trasou. Máma měla slabost pro vedlejší silnice. Byl to začátek naší dlouhé cesty na východ, cesty, která měla trvat deset dní, včetně zastávek na prohlídky univerzit a konkurzy. Napadlo mě, jestli se někdy vrátím.

„Jsi v pořádku, Lily?“ zeptala se máma.

Otevřela jsem pusu, abych odpověděla, že jsem v pořádku, protože to potřebovala slyšet, ale místo toho se mi sevřelo hrdlo. Odvrátila jsem se, jako by mě náhle zaujaly dálniční cedule. DALŠÍ SJEZD VALLEJO. „Mám v tom bordel, to je všechno,“ zasípěla jsem.

Máma se ke mně natáhla a vzala mě za ruku. „Nejsi žádný bordelář,“ řekla. „Jsi hrdina.“

Podívala jsem se na jizvy na zápěstí. Přemýšlela jsem, co si pomyslí děti v mé nové škole, až je uvidí. Napadlo mě, že bych mohla chvíli na zápěstí nosit širokou gumičku nebo náramky přátelství. Abych je zakryla. Přemýšlela jsem, jestli to bude nový začátek, jak si máma myslela, nebo pořád stejná blbost.

„Nejsem hrdina,“ namítla jsem. „Jsem jen někdo, kdo konečně přišel na to, jak přestat být smutný.“

Asher pořád říkal: Mám pro tebe ten nejlepší vánoční dárek! Je tak dobrý, že přijde dřív. Maya si myslela, že mi dá prsten po babičce. „Brávala nás na různé bláznivé výpravy,“ vykládala. „Jednou nás vezla do Santovy vesničky – v červenci –, což bylo šílené, protože tam i uprostřed léta mají opravdový sníh. A Asher ztropil scénu, protože chtěl jet po silnici do Six Gun City a předstírat, že je kovboj, takže jsme zůstali přes noc, jako by nás to právě napadlo, v mizerném motelu, kde jsme se s Asherem museli dělit o postel.“ Pak se na mě podívala, jako by si uvědomila, co vlastně řekla. „Teda, bylo nám asi šest let, takže nemusíš žárlit nebo tak něco.“

Nežárlila jsem, ne tak, jak si myslela. Ale Maya se s Asherem znala od doby, kdy spolu chodili do školky. To je kus jeho života, který já nikdy mít nebudu, a někdy tak prahnu po těch jeho částech, které ještě neznám, že mám pocit, jako bych hladověla desítky let a on byl hostina. Snažila jsem se sama sobě připomínat, že i když si s ním Maya kdysi hrála na dům, jsem to já, koho letos na podzim nakreslil, s vlasy vyčesanými, bez trička, v podzimním slunci jako v kápi.

Asher tu bude každou chvíli. Ještě jednou jsem se podívala do zrcadla. Je prosinec v Nové Anglii, takže není zrovna počasí na bikiny. Ale vlasy mi narostly dlouhé a kudrnaté – od té doby, co jsme přijely na východ, jsem si je nestříhala. Vzala jsem si náušnice z lapisu, díky nimž moje oči vypadají spíš jako šperky a ne jako brakické jezírko, a tričko, které jsme s Mayou objevily minulý týden v hippie obchodě. Nemá dlouhé rukávy, jen tříčtvrteční, ale bylo mi jedno, že Asher uvidí jizvy. Už zná celý příběh.

Říká, že na tom nezáleží, ale mně na tom záleží.

Sešla jsem dolů po schodech. Máma seděla u krbu se sklenkou vína. Pořád ještě na sobě měla uniformu Národní lesní služby – khaki košili a zelené kalhoty. Na košili měla nad levým prsem odznak a nad pravou kapsou košile jmenovku: AVA CAMPANELLOVÁ. Na jednom rukávu měla zelenou nášivku se zlatou borovicí a písmeny U.S., nad nimi nápis LESNÍ SLUŽBA a dole MINISTERSTVO ZEMĚDĚLSTVÍ.

Plstěný stříbrný stetson ležel obrácený na podlaze vedle Borise. Říkám mu černý labrador, ale je z větší části šedý.

PĚT VĚCÍ O MÉ MATCE, KTERÉ Z NÍ DĚLAJÍ DRSŇAČKU

5. Dokáže vystopovat cokoli: divoké kočky, černé medvědy, dikobrazy, korálovky, vačice. A také: lidi. Když jsem Ashera poprvé přivedla k nám domů, druhý den jsem ji našla na dvoře, jak si prohlíží otisk jeho boty v blátě. Řekla jsem: Cože? Odpověděla: Tvůj přítel má dominantní levou nohu, takže je nejspíš levák.

4. Naučila mě, jak si zapamatovat pořadí znamení zvěrokruhu větou Beran a býk nejsou blíženci, rak se lvem zlobí pannu, štíři střílí na kozorohy a vodnáři plavou s rybami. (Beran, Býk, Blíženci, Rak, Lev, Panna a tak dále.)

3. Přesně ví, jaký uzel potřebujete v každé situaci a jak ho uvázat: lodní smyčka, dračí smyčka, škotový uzel, ambulanční spojka. „A pak je tu gordický uzel,“ dodává. „Ten se dá rozvázat jen mečem.“ Visí mámě na zdi nad krbem zakřivený ozdobný meč, který dostala v Japonsku? Ano, visí. Prý se mu říká katana.

2. V době, kdy máma absolvovala lesnickou fakultu v Syrakusách, už skákala padákem, lezla po skalách, dělala bungee jumping a potápěla se v kleci mezi žraloky. Taky myslím, že patnáctkrát viděla Grateful Dead, i když o tom nerada mluví. Pořád ještě se zlobí na Jerryho Garciu, říká, že „umřel jako velryba na pláži“.

1. Její nejlepší kamarádka jsem já; její druhá nejlepší kamarádka je ona sama. Říkám jí rangerská máma. Na první pohled byste si mysleli, že je to klidná, milá a temperamentní osoba. Což taky je, pokud se nepokoušíte si zahrávat s její dcerou. V tu chvíli si stáhne níž krempu klobouku a řekne: „Pane? Právě jste udělal velkou chybu.“

Máma se na mě podívala a unaveně se usmála. Letos na podzim vypadala čím dál unaveněji, částečně proto, že vyměnila práci strážce parku v Point Reyes za kancelář tady v New Hampshire u Lesní správy. Alespoň si myslím, že proto vypadá unaveně – ale možná jsou tu i jiné důvody, které souvisejí se mnou.

„Sluší ti to,“ poznamenala.

„Jo, no, vypadáš trochu vyčerpaně. Jsi v pořádku?“

Napila se vína a usmála se. „Jsem v pořádku. Nedělej si starosti.“ Dlouhý cop jí visel přes levé rameno. Napadlo mě, že Boris není jediný, kdo šediví.

„Pozdě. Dělám si starosti. Když nepracuješ, tak spíš. Nebo mluvíš se psem.“

Znovu se usmála. „Je to výborný posluchač.“

„Mami, Boris je hluchý.“

Podívala se na psa. „Moje tajemství jsou u něj v bezpečí.“

„Ty máš tajemství?“ zeptala jsem se a jen napůl jsem to myslela v žertu.

Odmávla to. „Jdeš s Asherem ven? V neděli večer?“

„Chce mi dát předčasný vánoční dárek. Říká, že je příliš dobrý na to, aby čekal.“

Přikývla. „Co dáš ty jemu?“ Tvrdě se na mě podívala, jako bych snad z té otázky měla něco vyčíst.

„Vánoce jsou až za třiadvacet dní,“ opáčila jsem. „Jak to mám vědět?“

Znovu se napila chablis. „Předpokládám, že tenhle jeho velký dar bude na očích veřejnosti? A obdarovaný bude plně oblečen?“

„A já předpokládám, že obě budeme předstírat, že jsi to neřekla,“ odpověděla jsem. „Vánoční dárky jsou stejně hloupé. Jsou naprosto špatným výkladem tradice.“

Nastala pauza, než řekla: „O jaké tradici se bavíme teď?“

„Dary mudrců. I kdyby tři mudrci existovali, nenavštívili Ježíše tu noc, kdy se narodil. Bylo to několik týdnů poté – možná i let.“

Máma povytáhla obočí. „Ty teď čteš Bibli?“

„Čtu všechno,“ odpověděla jsem.

Zvedla z podlahy svůj rangerský klobouk a položila ho na krbovou římsu. „Vím jen,“ pronesla, „že je hezké dávat lidem dárky. Pokud nejste oba nazí.“

„Panebože. Přestaň. Prostě přestaň.“

Zasmála se. „To Asherovi určitě řekni, až ti bude dávat svůj speciální dárek.“

Pípla mi zpráva v mobilu: Asher byl tady. „Jak jsem říkala,“ pronesla jsem. Boris ani nezvedl hlavu.

Oblékla jsem si teplou péřovou bundu a palčáky a podívala se na sebe do zrcadla v předsíni. „Lily,“ řekla máma. „Opravdu ti to moc sluší.“

Usmála jsem se na ni a vyběhla ze dveří do chladného newhampshirského večera.

Asherův starý džíp stál na příjezdové cestě. Mírně sněžilo, vločky se líně snášely v kuželech jeho světlometů. Otevřela jsem dveře a byl tam, s úsměvem, který mu rozděluje tvář na části, a zelenýma očima, které mě nutí myslet na červen, kdy všechno kvete. Naklonil se ke mně, aby mě políbil, a bylo to naprosto elektrizující; srdce mi poskočilo jako motor, který znovu startuje.

Po minutě, nebo možná po celém životě, se odtáhl. „Jsi připravená?“ zeptal se. Zařadil zpátečku.

Vyrazili jsme. Rádio hrálo potichu, nějaká stanice s oldies. Když řadil, položila jsem ruku na jeho. Podíval se na mě.

„Takže?“ zeptala jsem se.

„Takže co?“

„Chceš mi něco naznačit?“

Předstíral, že o tom přemýšlí. „Hm, myslím, že ne.“

„Budeme nějakou dobu pryč? Protože jsem si nezabalila kartáček na zuby.“

„Pokusím se tě do rána přivézt zpátky,“ odpověděl.

V písničce z rádia cinklo, poznala jsem tu melodii. „Money“ od Pink Floyd. Tuhle písničku zpíval můj otec.

„Bože, já tuhle písničku nesnáším,“ zamumlala jsem.

Podíval se na mě. „Chceš, abych změnil stanici?“

Zavrtěla jsem hlavou. „Je to ze čtyřiasedmdesátého. Je to divný časový údaj.“

Odpověděl až po chvíli. „Takže tě rozrušil ten časový údaj?“

Nechtěla jsem se tím zabývat. „Víš, co je ještě ze čtyřiasedmdesátého? ,All You Need Is Love‘. Beatles. A ,Heart of Glass‘ od Blondie. ,Spoonman‘ od Soundgarden.“

Asher se usmál. „Nemůžu uvěřit, co všechno si pamatuješ,“ prohodil.

Oba jsme na chvíli zmlkli. Neřekli jsme to nahlas, ale oba jsme uvažovali stejně: Bylo by hezké, kdyby se na některé věci dalo zapomenout.

Jeli jsme směrem na Adams. Napravo se táhl hustý borový les. V těchto lesích vede podél potoka stezka, z náměstí Prezidentů téměř k našemu domu. První týden potom, co jsme se sem přestěhovaly, jsem po té stezce šla a našla jsem něco, o čem jsem si byla jistá, že to je medvědí trus.

„Nikdy jsem neviděla medvěda,“ poznamenala jsem.

„Byla bys v pohodě,“ odpověděl. „Vyložila bys mu všechno o časovém zařazení popových písniček. A než by ses vzpamatovala, ležel by na zádech, abys ho mohla podrbat na břiše.“

„Máma mi říkala, že když jdeš na túru někam, kde jsou medvědi grizzly, máš mít u sebe zvoneček.“

Nejistě se na mě podíval. „Byli v Point Reyes medvědi?“

„No, grizzlyové ne. Medvědi byli v okrese Marin vyhubeni už před sto lety. Pak se před pár lety objevil černý medvěd. Vyžíral popelnice za pizzerií.“

Zasmál se.

„Co je?“ zeptala jsem se.

„Právě přemýšlím, jakou pizzu mají medvědi rádi.“

„Třeba havajskou?“

„Nikdo nemá rád havajskou pizzu. Ani medvědi.“

„Sklapni,“ namítla jsem. „Je výborná.“

„Lily, jestli máš ráda havajskou pizzu, tak se obávám, že to by mohlo znamenat konec našeho vztahu.“ Ale usmíval se a já jsem si pomyslela: Kurva, nemůžu uvěřit, že je můj.

Projeli jsme kolem opery, před kterou visela cedule s nápisem WHITE MOUNTAIN SYMPHONY ORCHESTRA. MOZARTŮV KONCERT. Asher mě bere na Mozartův koncert? To je to velké překvapení? Ale jel dál.

Na náměstí Prezidentů padal sníh na sochu Franklina Pierce.

„Chudák,“ poznamenala jsem. „Je mu zima.“

„Je na to zvyklý.“

„Jeho syn zemřel při vlakovém neštěstí pár měsíců předtím, než se stal prezidentem,“ pokračovala jsem tiše. „Tomu klukovi bylo teprve deset let. Pierce se z toho nikdy nevzpamatoval.“ Přejeli jsme přes železniční trať, minuli starý mlýn. „To vidíš u lidí pořád, že se stane něco špatného a zničí je to. Promění se v duchy.“ Cítila jsem, jak se na mě dívá. Snažila jsem se stáhnout si rukáv bundy přes pravé zápěstí.

„Nejsi duch,“ pronesl Asher.

Což byla ironie, protože jsem si byla jistá, že Asher je jediný člověk, který mě opravdu vidí.

Vjeli jsme na parkoviště restaurace A-1 Diner. „Jsi připravená?“ zeptal se a vypnul motor.

„To je moje překvapení?“ zeptala jsem se a podívala se do bistra. V jednom boxu nějaký muž pil kávu, za pultem si znuděná servírka četla noviny. Snažila jsem se necítit zklamání.

Z Ashera naopak nadšení přímo sálalo. „Pojď,“ usmál se.

Vyšli jsme po schodech do A-1. Asher mi podržel dveře. Vstoupila jsem a ucítila vůni hranolků a kávy. Servírka vzhlédla od novin.

Stejně tak muž v boxu.

Dva roky jsem ho neviděla. Nikdy předtím jsem ho neviděla s vousy. Byl téměř úplně šedivý. „Tati?“ vydechla jsem.

„Ahoj, Šampione,“ odpověděl a vstal.

„Veselé Vánoce, Lily,“ pronesl Asher.

Tohle se neděje. Tohle už není můj život. Ale je tu Asher a je tu můj táta, jako draslík a voda. Každou chvíli dojde k výbuchu.

Všechno se kolem mě začalo točit, v panice jsem se podívala nejdřív na tátu a pak na Ashera. Co to kurva je? chtěla jsem se ho zeptat. Ze všech věcí, které jsi mi mohl dát, jsi mě přivedl za jediným člověkem, kterého nenávidím nejvíc na celém světě.

O pět minut později jsem seděla na lavičce v parku naproti radnici a ve vlasech se mi usazoval sníh. Jediný semafor ve městě žlutě blikal.

Vytáhla jsem telefon a celou minutu na něj zírala. Chtěla jsem mluvit s někým, kdo mě zná. Kdo to je, pokud to není Asher?

Moje matka, ale jí to nemůžu říct.

Asi bych mohla zavolat Maye, ale věděla jsem, že by se jen postavila na Asherovu stranu.

To dělá vždycky.

A tak jsem seděla ztroskotaná na lavičce v parku a sníh padal na svítící sklo mého mobilu, dokud se nesetmělo.

Naposledy jsem otce viděla na šermířském zápase asi před dvěma lety. Stála jsem v planši proti soupeřce z Hartshornovy akademie. Po třiceti vteřinách zápasu jsem s uši rvoucím výkřikem zasáhla svou konkurentku. A ta holka z Hartshornu zaječela a utekla zpátky na lavičku. Všichni v hale se smáli a tleskali. Rozhodčí mi přidělil bod.

Pak jsem z tribuny uslyšela ten hlas. Byly to čtyři roky. Ale věděla jsem, kdo to je, aniž bych se podívala. A že je opilý. Vzpomněla jsem si, jaké to bylo mít ho ve svém životě, jaké to bylo trávit tolik času tak neuvěřitelně vyděšená. Nikdy jsem nevěděla, který táta se objeví. Někdy to byl ten hodný, ten, který mi říkal „šampione“.

Pak tu byl ten druhý.

„To je moje dítě!“ křičel. „To je…“

Upustila jsem fleret a utekla.

Ve vlasech se mi hromadil sníh a zuby mi drkotaly zimou, ale jako bych zevnitř hořela. Z radnice se nesl potlesk.

„Lily.“ Podívala jsem se na Ashera. Vypadal, jako by ho někdo postřelil lukem. Moje první myšlenka byla Dobře.

„Opravdu s tebou nechci mluvit,“ pronesla jsem, vstala a šla pryč.

„Lily, počkej,“ vykřikl a popadl mě za ruku.

„Pusť mě.“

„Prosím. Nech mě to vysvětlit.“ Jeho krásná tvář teď byla bledá a vyděšená. „Prosím!“

Svíral mě pevně. Nemusela jsem se dívat, abych poznala, že budu mít modřinu. Nebylo by to poprvé.

„Chtěl jsem pro tebe udělat něco hezkého.“

„Myslel sis, že bude hezké uspořádat pro mě setkání s člověkem, který mi zničil život? Proč sis myslel, že bych to někdy chtěla?“

„Protože vím, jaké to je. Nemít otce.“

„To máš štěstí!“

V Asherových očích se mihl vztek, ale rychle ho zahnal.

„Nebylo to štěstí, Lily. Ne pro mě. Bylo to jako mít uprostřed všeho obrovskou černou díru.“

„Raději bych měla uprostřed všeho obrovskou černou díru než toho mizeru,“ odsekla jsem.

„To nemyslíš vážně.“

„Jak víš, jak to myslím? Vždyť jsi tam nebyl!“

Otočila jsem se, ale popadl mě za paži. „Máš pravdu, nebyl jsem tam,“ vyjel. „Byl jsem tady. Bez vlastního otce. A myslel jsem si, že když to nedokážu napravit pro sebe, tak bych to mohl napravit pro tebe.“

Podívala jsem se mu tvrdě do očí. „Ty,“ pronesla jsem pomalu, „můžeš sundat tu svou zasranou ruku z mojí.“

Vyprostila jsem ruku a vykročila sněhem. Domů to bylo osm kilometrů, ale klidně půjdu i sto, pokud tím ukončím tenhle rozhovor.

„Nemyslíš, že si zaslouží druhou šanci?“ zavolal za mnou.

„Ne,“ odsekla jsem.

„Lily,“ pronesl Asher. „Mně jsi ji dala.“

Znovu jsem se zarazila. Sněžilo pořád hustěji. „Možná to byla moje první chyba,“ odpověděla jsem a zamířila ke stezce, která vedla temným lesem domů.

O pět dní později jsem se probudila a bylo mi zle. Oprava: pořád je mi zle. Jsem už třetí den doma. Pondělí a úterý si skoro nepamatuju, protože jsem se oba dny snažila vyhýbat Asherovi a všem ostatním na Adams High. Ať už jsem onemocněla čímkoli, začalo to tu noc, kdy jsem šla domů lesem, a pořád se to zhoršovalo.

I když upřímně řečeno, je pro mě těžké oddělit to, jak mizerně se cítím kvůli nemoci, od toho, jak mizerně se cítím kvůli Asherovi.

Ani nevím, jak, do prdele, našel mého otce. Sociální sítě? Soukromý detektiv? Byla jsem jako posedlá. Co když je táta pořád někde tady? Co mu brání v tom, aby přišel a zaklepal na naše dveře? Bylo by pro něj snadné nás najít. Je to malé město.

Modřina, kterou mám na místě, kde mě Asher chytil, byla zelenomodrá. Když jsem včera řekla mámě, že chci zůstat doma, podívala se na to a řekla: Lily. Mluv se mnou.

Ale co jsem jí mohla říct? Neměla jsem slova.

Lily, pokračovala. Jestli ti ten kluk ubližuje, musíš mi to říct.

Otevřela jsem pusu, ale místo toho jsem se rozbrečela. Máma mě objala a držela mě. Dlouho jsme takhle seděly. Ublížil mi, mami, zašeptala jsem. Ale ne tak, jak si myslíš.

Téměř jsem zapomněla, že dnes je den, kdy se dozvím o prvním rozhodnutí z Oberlinu. Abych byla upřímná, jediné, co jsem chtěla, bylo spát. V době oběda mě máma přišla znovu zkontrolovat. Neměla na sobě uniformu lesní služby, což znamená, že si vzala volno, aby se o mě postarala. Přinesla mi hrnek s čajem, postavila ho na noční stolek a pak mi položila ruku na čelo. „Jsi rozpálená,“ vzdychla.

Vzala jsem si čaj a napila se. Byl to Irish breakfast, můj oblíbený, i když bych si přála, abychom měli Oliviin med.

Pokud se rozcházím s Asherem, znamená to, že se rozcházím i s jeho mámou, že? Což je smutné, protože jsem ji měla opravdu ráda. Jednou mi Olivia řekla, že jsem skřítek, i když zjevně neznala tuhle mytologii. V Anglii se za skřítky považovaly děti, které zemřely před křtem.

Máma se posadila na kraj postele. „Vypadáš hrozně.“

„Máš mě milovat bezpodmínečně,“ odpověděla jsem, ale bylo to spíš zaskřehotání.

Dlouhý cop se jí přehoupnul přes pravé rameno. „Možná bychom tě měli vzít k lékaři.“

„Jsem v pohodě,“ namítla jsem. „Chci jen spát.“

„Lily.“ Stiskla a zase uvolnila zuby. „Nepřestěhovala jsem se s tebou přes celou zemi, aby ses bála nějakého“ – hledala správné slovo – „kluka.“

Překulila jsem se a zavřela oči. „Já se ho nebojím. Bojím se sebe.“

„Čeho se bojíš?“ zeptala se.

Jak jí to mám říct? Mámě, která pro mě udělala všechno ve vesmíru, která nás dvakrát přestěhovala, která si našla práci v New Hampshire, abychom mohly začít znovu? „Jen se bojím…“ vzdychla jsem. „Není toho dost, abych byla šťastná.“

Zamyslela se. „Někteří lidé,“ poznamenala pak jemně, „o to musí bojovat víc než jiní.“

Napadlo mě, že mluví o mně, ale po chvíli jsem si uvědomila, že máma popisuje samu sebe. Od té doby, co jsme před sedmi lety odjely ze Seattlu, s nikým nerandila. Nemá kamarádky, se kterými by chodila na kafe nebo na víno. Je mi jí líto, že sedí za stolem na ředitelství lesů v Camptonu, zatímco všechny týmy, které pod ni patří, můžou vyrazit do přírody. Myslím, že máma je ten typ člověka, který se cítí osaměleji v kanceláři s jinými lidmi, než když je sama na Appalačské stezce.

Vstala, přešla ke dveřím ložnice. „Nezapomeň na čaj,“ připomněla mi, když jí zazvonil mobil. Slyšela jsem ji, jak odchází chodbou.

Připadalo mi to jako věčnost, co jsme se přestěhovaly přes celou zemi. Opravdu to bylo teprve v srpnu, kdy jsme ječely pokaždé, když jsme překročily hranici státu? Nevada, stát pelyňku. Utah, stát včelích úlů. Nebraska, Iowa, Illinois: sklízeči kukuřice, jestřábi, Lincolnova země. Kukuřičná pole v Indianě, táhnoucí se celé dny. Kampus v Oberlinu. Niagarské vodopády.

Ještě téhož dne jsme pozdě večer přejely řeku Connecticut.

New Hampshire, stát žuly. Žula, pomyslela jsem si, je nerozbitná. Cítila jsem ulehčení, když jsem si přečetla nápis: VÍTEJTE V NEW HAMPSHIRE: ŽIJ SVOBODNĚ, NEBO ZEMŘI!

Jako by to bylo tak snadné.

Poledne, další klepání. Máma s teploměrem a dalším čajem: Tentokrát Lapsang souchong – první černý čaj v historii.

Vytáhla jsem teploměr z úst. „Mami,“ vzdychla jsem. „Musím ti něco říct.“

Nastala dramatická pauza a pak do místnosti vplul Boris. Došel k mé posteli, třikrát se otočil a pak se se zasténáním zhroutil na podlahu.

„Jde o tátu. Je tady. V Adamsu.“ Dál už jsem nedokázala pokračovat.

„Já vím. Dnes ráno jsem s ním mluvila.“

„Já ho tady nechci!“ vybuchla jsem.

„Neboj se. Včera odletěl zpátky do Seattlu.“

S úlevou jsem si oddechla. Teprve v tu chvíli jsem si uvědomila, jak moc jsem se bála, že se najednou objeví u nás doma. Možná právě z toho se mi dělalo špatně – ze strachu, že sem zase vtrhne a všechno zničí.

Máma mi znovu vložila teploměr do úst. „Řekl mi, že ho kontaktoval Asher a pozval ho sem. Nevím, co si ten kluk myslel.“

„To byl ten velký vánoční dárek. Shledání,“ zahuhlala jsem s teploměrem v puse.

„Lily, můžeš na chvíli přestat mluvit?“ Podívala se mi ostře na rty, sevřené kolem teploměru.

Dlouho mlčela. Nakonec řekla: „Nikoho neznáme tak dobře, jak si myslíme. Zvlášť lidi, které máme rádi.“

Teploměr konečně zapípal. „Takže mu mám odpustit?“ zeptala jsem se, když se snažila odečíst mou teplotu.

„Třicet osm tři. Zavolám doktorovi.“ Vstala.

Zabzučel mi telefon, věděla jsem, kdo to je, i když jsem se nepodívala. Tohle bude poslední ze série esemesek od Ashera, ve kterých mě prosí, abych si s ním promluvila.

„Mám mu odepsat?“ zeptala jsem se mámy. Ani jednou jsem mu zatím neodpověděla. Maye jsem skoro nepsala.

„Co kdybys počkala, až ti bude líp,“ opáčila máma, „než uděláš nějaké rozhodnutí.“

Doktor Madden prohlásil, že potřebuju odpočinek a ibuprofen. Pokud by mi bylo zítra stále špatně, nebo pokud by mi stoupla teplota, měla bych přijít. Máma šla do lékárny pro advil, zatímco já jsem seděla s bolavou hlavou a mobilem, který stále pípal zprávami od Ashera. Odpovíš mi? Vůbec někdy?

Neodepsala jsem.

Pak: Haló? Neodepsala jsem.

Pak: Lily, slib mi, že už si neublížíš. Jen mi slib. Tohle.

Neodepsala jsem.

Pak: Lily, prosím.

Dostanu zprávu od Mayi: Chceš, abych ti ze skříňky vzala úkoly nebo jiné věci?

Odpovídám: Potřebuju se jen vyspat.

Další od Mayi zní: Potřebuju si promluvit. Asher je naštvaný, kvůli tomu, co se stalo.

Neodepsala jsem.

Vzdala jsem to a šla se podívat na stránky Oberlinu. Stále neaktualizovali můj stav přijetí.

Hlásila jsem se také na Berklee, Curtis Institute, Manhattan School of Music a Peabody. Pokud se nedostanu na Oberlin, přežiju to, to jsem věděla. Ale na tom kampusu něco bylo. Dokázala jsem si tam představit sebe, ty zelené čtvrti, budovy s červenými taškovými střechami.

Poprvé jsem opravdu viděla svou budoucnost.

Sešla jsem dolů s úmyslem zabít čas cvičením. Náš dům je velmi novoanglický: samé surové dřevo, odhalené trámy a krby. Jediné, co tu chybí, je losí hlava na zdi.

Líbí se mi to, ale někdy mi chybí záliv.

Posadila jsem se ke krbu a vytáhla z pouzdra violoncello. Přejela jsem smyčcem po strunách, zavřela oči a představovala si, jak se vlny valí ke břehu.

Pak jsem si pustila Bachovu Suitu pro sólové violoncello č. 1 a vydala se tam, kam mě hudba vedla. Když jsem poprvé hrála na violoncello, bylo to, jako bych držela v náručí tělo ženy. Už jako malá jsem si říkala: Kdo to je? A odpověď byla jasná: člověk, který ze mě nakonec vyroste.

Moje prsty znaly tento kousek tak dobře, že se pohybovaly, aniž bych na to vědomě myslela. Byly chvíle, kdy to vypadalo, jako by violoncello hrálo na mě, kdy jsem já tím nástrojem a hudba se mi rozlévá v krvi.

Vzpomínala jsem si na mlhu stoupající z vody, když jsme stáli u Niagarských vodopádů. Průvodce vyprávěl o lidech, kteří vodopády sjíždějí v sudech. Jednoho kluka, který spadl do řeky severně od vodopádů, strhnul proud. Ani nevěděl, že ho to nese k Niagarským vodopádům, dokud už nebyl za hranou a neřítil se dolů.

Podle našeho průvodce přežil.

Bachova první suita pro violoncello není dlouhá, možná čtyři minuty maximálně, ale když jsem konečně zvedla smyčec, měla jsem pocit, že jsem byla dlouho pryč. Hlava už mě tolik nebolela a měla jsem hlad. Rozhodla jsem se, že si udělám oběd, když jsem zaslechla, jak venku někdo hvízdá.

Otevřela jsem vstupní dveře a dovnitř vtrhnul závan studeného vzduchu. Venku stál Dirk, který je „spolukapitán“ hokejového týmu.

Z mnoha důvodů jsem nebyla zrovna Dirkovým fanouškem.

Ale Asher ano, a technicky vzato bez Dirka bych s Asherem nechodila, takže jsem mu dopřávala aspoň výhodu pochybností. „Dirku,“ pronesla jsem. „Co tady děláš?“

Přestal si pískat, jako by nečekal, že mě uvidí vycházet z mého vlastního domu. „Slyšel jsem, že jsi nemocná,“ odpověděl. Podíval se na mě, jako by ho překvapilo, že jsem mu nezavolala, abych mu sdělila všechny podrobnosti.

„Nejspíš je to jen virus,“ pokrčila jsem rameny.

„Nechci tě obtěžovat,“ pokračoval. „Já jen… jsem tak trochu rozhozený.“

Poryv větru mu srazil baseballovou čepici. Korouhvička na střeše garáže se roztočila a zaskřípala. Dirk sebral čepici ze země, oklepal z ní sníh a prohlédl si ji v ruce, jako by odhadoval, jestli není příliš studená na to, aby si ji nasadil.

Nechtěla jsem Dirkovi dělat chůvu. Nechtěla jsem být jeho důvěrnicí. Mám dost vlastních problémů.

„Jak rozhozený?“ zeptala jsem se.

Držel čepici palci a ukazováčky, zavěsil si ji, jako by byl loutkář a čepice Red Sox loutka.

„No, víš, že mi z UC Boulder napsali, že mám šanci, viď?“ Vrhl na mě plachý pohled. „Ale musím si zlepšit známky.“ Hokejový tým UC Boulder potřebuje brankáře natolik, že Dirkovi během prváku slíbili, že pokud ve čtvrťáku nepropadne, může mít volnou cestu. Což, soudě podle výrazu jeho tváře, se chystal udělat.

„Napadlo mě, jestli by sis nepřečetla esej, kterou jsem napsal pro Choppera.“

Všichni kromě mě se Choppera, našeho učitele angličtiny, báli. Dirk sáhl do bundy a vytáhl štůsek papírů.

„Dirku,“ vzdychla jsem. „Jsem nemocná.“

„Možná až ti bude líp?“

Znovu jsem vzdychla, vzala si od něj papíry a přečetla si nadpis „Ne tak velký Gatsby“.

Dirk zakroutil kšiltem čepice Red Sox. „Tvoje máma je doma?“

Chvíli jsem o té otázce přemýšlela. Pak jsem se zeptala: „Potřebuješ ještě něco, Dirku?“

Usmál se, proměnilo ho to. Najednou jsem chápala, proč s ním holky spí, a ještě se s tím chlubí, místo aby se styděly, že propadly jeho kouzlu. „Vím, že mezi tebou a Ashem není všechno v pořádku.“

Jako by ve mně všechno zamrzlo. „Co ti řekl?“

Pokrčil rameny a o krok ke mně popošel. „Poslouchej, vím, že mi do toho nic není, ale kdybys potřebovala kamaráda, Lily? Můžu být kamarád.“ Opravdu jsem potřebovala kamaráda, někoho, s kým bych si mohla o tomhle všem promluvit.

Někoho, kdo není Asher, a někoho, kdo není moje matka, a někoho, kdo není Maya. Ale byla jsem si zatraceně jistá, že ten, koho potřebuju, není Dirk.

Přistoupil o další krok blíž. Jeho slova byla mraky, celý klimatický systém mezi námi. „Mohl bych být víc než přítel,“ dodal.

„Měl bys jít domů,“ řekla jsem.

„Dobře.“ Nasadil si čepici zpátky na hlavu, jako by se k něčemu rozhodl.

„Pošlu ti mail,“ pronesla jsem. „Až si přečtu tvou esej.“

„A já se vrátím,“ odpověděl. „Až budeš připravená.“ Další záblesk toho úsměvu, jako by mi svěřoval tajemství.

Vrátil se ke svému autu, starému otlučenému dodgi, a pískal si přitom.

Nahoře jsem si lehla na postel s Dirkovou esejí. První věta zněla:

O Jayi Gatsbym ve Velkém Gatsbym od F. Scotta Fitzgeralda se říkalo, že je Velký, ale bylo tomu opravdu tak?

Ach, Dirku.

Otevřela jsem notebook a přihlásila se na stránky Oberlinu. STATUS UPDATOVÁN.

Milá Lily,

přijímací komise hudební konzervatoře ukončila jednání o předčasném přijetí a odložila rozhodnutí o vaší přihlášce na jaro. Obdrželi jsme více než 5 000 přihlášek a kvalifikovaných uchazečů bylo mnohem více, než jsme mohli přijmout.

Vaše přijetí bude znovu zváženo v únoru a březnu společně s celým výběrovým řízením. Postarejte se, prosím, o to, aby nám byla pololetní zpráva ze školy zaslána co nejdříve…

Zaklapla jsem notebook. Do prdele.

Zvedla jsem telefon, otevřela oblíbené položky a palcem se chystala ťuknout na Asherovo jméno, když jsem si vzpomněla, že spolu nemluvíme.

Co uděláte, když si nutně potřebujete s někým promluvit o svém příteli a váš přítel je ten, o kom s ním chcete mluvit? Vzpomněla jsem si na jeho slova na rozloučenou, řekl mi, že bych měla dát tátovi druhou šanci. Mně jsi ji dala.

Můj otec říkával druhým šancím druhé podání. Považoval mě za svou šanci, jak opravit svůj život. To od něj byla hloupost, a ještě větší hloupost, když to říkal. Nikdo není opakováním nikoho jiného, a pokud vůbec máte na světě něco dělat, je to žít svůj vlastní život, ne být jakousi přízračnou verzí života někoho jiného.

Podívala jsem se na hodinky. Byly skoro čtyři. V lékárně je nejspíš šílená fronta. Lékárnici je asi sto dvacet let a nikdo nemá to srdce jí říct, aby šla do důchodu. Zase mě rozbolela hlava a mámě by trvalo celou věčnost, než by donesla advil. Kéž by tu byla. Protože najednou mi došlo, že člověk, se kterým potřebuju mluvit, je máma, a to, co jí potřebuju říct, je všechno.

Sešla jsem dolů do kuchyně a rozhodla se, že si udělám kávu. Kofein mi pomůže od bušení v hlavě. Jenže mě vyvedl z míry velký řeznický špalek s noži přímo na lince. Nůž byl velmi, velmi ostrý.

Zadrnčel zvonek. Chvíli jsem jen tak stála a naslouchala následnému tichu. Pak se ozvalo zaklepání, které mi zarezonovalo v hlavě. Ať přišel na návštěvu kdokoli, nechce odejít.

OLIVIA 2

7. PROSINCE 2018

Tři hodiny po

Policejní oddělení je nenápadná hranatá budova na okraji města, místo, kterého si nevšimnete, dokud ho nepotřebujete, což v případě Adamsu znamená podat stížnost, když soused pokácel strom nad hranicí vašeho pozemku, nahlásit výmol, který vám prorazil chladič auta, nebo vzít skauty na prohlídku objektu.

Pamatuju si, jak jsem se jednou ptala otce, co dělají policisti celý den, když tady nahoře v podstatě neexistuje kriminalita. „Jen ty zločiny, které jsou vidět,“ odpověděl tajemně a teprve po letech, když jsem se vdala, jsem pochopila, co tím myslel.

Vjela jsem na malé parkoviště pro návštěvníky tak rychle, že jsem s truckem zabrala dvě parkovací místa. Uvědomila jsem si, že jsem z domu vyběhla, aniž jsem si vzala kabelku, řidičák, cokoli. Uvnitř za přepážkou z plexiskla seděl policista a operátorka dispečinku. Vlevo ode mě byly zavřené dveře. Někde za nimi byl můj syn.

„Nevzala jsem si doklady, ale jsem matka Ashera Fieldse, nejmenuje se stejně jako já, protože jsem rozvedená, ale volal, že ho vyslýchají…“

„Páni.“ Policista zvedl ruku, mluvil přes maličký reproduktor. „Nadechněte se.“

Nadechla jsem se. „Je tu můj syn,“ spustila jsem a zavřené dveře po mé levici se otevřely.

„To je moje, Macu,“ ozval se hlas.

Poručík Newcomb je jediný detektiv na malé policejní stanici v Adamsu, ale dávno předtím to byl Mike, co mě pozval na maturitní ples. Když jsem se sem vrátila, věděla jsem, že mě nikdy neopustil; naše cesty se několikrát zkřížily – na trhu, kde jsem prodávala med a on dělal ochranku; při rozsvěcování vánočního stromu ve městě; jednou, když jsem dostala smyk na černém ledě a můj vůz narazil do svodidel. Černé vlasy už měl prošedivělé a v koutcích očí vrásky, ale nad tímhle mužem se mihl záblesk kluka ve světle modrém smokingu, který honil po krajnici upadlou poklici kola, zatímco já jsem čekala a kroutila si korsáž na zápěstí.

„Asher…“

„… je v pořádku,“ přerušil mě Mike. Podržel mi dveře, abych mohla projít dovnitř. „Ale je dost zničený.“

„Říkal, že Lily je…“ Nedokázala jsem to vyslovit.

„Převezli ji do nemocnice. Nic dalšího jsem zatím neslyšel. Doufám, že nám Asher pomůže zjistit, co se stalo.“

„Byl tam?“

„Našli ho, jak drží její tělo.“

Tělo.

Mike se zastavil a já také. „Požádal mě, jestli by ti nemohl zavolat, myslím, že to nemůže uškodit.“

Asher není nezletilý, takže na mě nemuseli čekat, než ho vyslechnou. Uvědomovala jsem si, že mi Mike dělá laskavost – možná proto, že máme společnou minulost, možná proto, že je Asher tak rozrušený. V telefonu zněl Asherův hlas jako pila, vroubená šokem. „Děkuju,“ vydechla jsem.

Zavedl mě do místnosti se zavřenými dveřmi a otočil se ke mně.

„Měla by ses připravit,“ řekl Mike. „Není to jeho krev.“

Pak dveře otevřel.

Asher se hrbil na plastové židli, vysoké tělo prohnuté jako otazník, jedno koleno mu neklidně cukalo. Když zvedl hlavu, uviděla jsem, že má košili posetou červenými skvrnami. Oči má oteklé a zarudlé. „Mami?“ pronesl tak slabým hlasem, že jsem se vrhla dopředu, sevřela ho do náruče a přitiskla k sobě, jako bych mohla vrátit čas.

Asher poposedával, byl nervózní. Pokaždé když se na chodbě ozval nějaký hluk, s nadějí otočil hlavu ke dveřím, jako by čekal, že někdo vejde a oznámí mu, že je všechno v pořádku, že Lily je v pořádku. O kousek dál na stole leželo nahrávací zařízení, které tam položil Mike. Před každým z nás stála nedotčená sklenice vody. „Co jste dělal u Lily doma?“ zeptal se detektiv.

„Je to moje přítelkyně,“ odpověděl Asher.

„Jak dlouho?“

„Asi tři měsíce. Šel jsem za ní, abych si s ní promluvil.“

Mike přikývl. „Neviděl jste ji ve škole?“

„Byla nemocná. Neodpovídala mi na esemesky. Já jsem… Opravdu jsem o ni měl strach.“ Dlouze vydechl. „Chápejte, já chci pomoct. Ale… nevíte, jestli… jestli je…“ Viděla jsem tu chvíli, kdy se rozhodl pro optimismus. „Je ještě v nemocnici?“

„Nevím,“ odpověděl Mike. „Jakmile dostanu zprávu…“ Odkašlal si. „Takže jste šel k ní domů, abyste ji zkontroloval?“

„Jo.“

„Jak jste se dostal dovnitř?“

„Dveře byly otevřené,“ pokrčil Asher rameny.

„Když jste přišel do domu, kde byla Lily?“

Polkl. „Lily byla…“ Asher se podíval dolů, vlasy mu spadly do očí. Dívala jsem se, jak mu chvíli cukalo hrdlo, kde se mu zadrhla další slova. „Lily byla dole na schodech a nehýbala se.“

Vybavila se mi Lily, která se vždycky zdála v pohybu, i když nebyla; ruce se jí nadnášely, aby prokreslily její věty, a úsměv se jí mihotal v mezerách mezi slovy. Myslela jsem na to, jak držela Ashera za ruku a palcem mu třela klouby, jako by se potřebovala ujistit, že je pevný.

„Pod hlavou měla krev,“ pokračoval Asher. „Snažil jsem se ji probudit?“ Hlas se mu zvedl, byla to otázka, jako by tomu sám stále nemohl uvěřit.

„Jak?“ zeptal se detektiv.

„Myslím, že jsem s ní zatřásl.“

„Proč jste nezavolal záchranku?“

Asher vypadal, jako by dostal facku.

„Mikeu,“ zamumlala jsem. „Je to ještě kluk.“

Podíval se na mě, ne varovně, ale ani ne se soucitem. „Olivie, budeš ho muset nechat, aby na ty otázky odpověděl.“

Asherovy oči se setkaly s mýma. „Proboha,“ vyhrkl, „proč jsem jim nezavolal? Kdybych to udělal… kdybych to udělal, byla by teď v pořádku? Je to moje vina?“

„Ashere.“ Jemně jsem mu položila ruku na rameno, ale setřásl ji.

„Co se jí stalo?“ vyjel na Mikea.

„Snažíme se na to přijít,“ odpověděl Mike zachmuřeně. „Byl tam ještě někdo?“

„Jen její pes.“

Přikývl. „Tak abych to upřesnil. Když jste přišel do domu, našel jste Lily dole pod schody. Ale když tam přišli policisté, Lily ležela na gauči. Kdo s ní pohnul?“

„Asi já, ale moc si to nepamatuju,“ přiznal Asher. Zavrtěl hlavou. „Další věc, kterou si pamatuju, je, že přede mnou stála Lilyina máma a ptala se, co se stalo. Zavolala záchranku a pak si klekla k Lily a já… já jsem vycouval. A pak jste se objevili vy.“

Mike dvakrát zacvakal propiskou. Podíval se na Ashera a přikývl. „Dobře, Ashere. Díky za odpovědi na mé otázky. Opravdu si toho vážím.“

Vstal, ale Asher zůstal sedět, držel se područek židle. „Počkejte,“ pronesl. „Jak spadla?“

„Nevím,“ odpověděl detektiv. „Stále se snažíme zjistit, co se vlastně stalo.“ Když se ozvalo zabzučení, vytáhl z kapsy telefon a přiložil si ho k uchu. „Poručík Newcomb.“ Sledovala jsem jeho tvář, ale zůstávala hladká, neúprosná. „Díky. Rozumím.“

Když zavěsil, Asher se vzpínal na vlně naděje.

Mike zavrtěl hlavou a podíval se mu do očí. „Je mi to líto,“ pronesl.

Asher jako by se složil do sebe, zhroutil se na podlahu. Přitáhl si kolena k tělu, zabořil obličej do dlaní a rozvzlykal se. Vydával nelidské zvuky. Pomohla jsem mu na nohy, zapojila jsem svaly, o kterých jsem ani nevěděla, že je mám. Když jsme vycházeli z místnosti, Mike mi položil ruku na paži. „Dávej na něj pozor,“ zašeptal. „Nepotřebujeme mít na krku další tragédii.“

Zpráva o tom, že americké kolonie zvítězily ve válce o nezávislost, dorazila do Adamsu ve státě New Hampshire až za dva týdny. Proto se v době mého dospívání slavil Den nezávislosti dvě soboty po čtvrtém červenci. Pořádal se malý průvod, v parku bylo pár zvířat na hlazení a hasičské a policejní auto, do kterého si mohly malé děti vlézt. Když byly Asherovi čtyři roky, měl Braden náhodou na Adams Day volný víkend, a tak jsme se vypravili na návštěvu mé matky. Seděli jsme na obrubníku, Asher chytal sladkosti, které házeli z průvodu – tvořily ho veteránská auta s politiky usilujícími o znovuzvolení, místní holičské kvarteto, skautky. Zatímco Braden stál ve frontě na cukrovou vatu, Asher zahlédl policejní auto a vrhl se k němu. Rozběhla jsem se za ním. Majáky na autě blikaly, a proto mi chvíli trvalo, než jsem si uvědomila, že znám policistu, který zvedal děti do auta a z něj. „Panebože, Mikeu,“ vyhrkla jsem, než jsem se stačila zarazit. „Ty jsi ještě pořád tady?“

Usmál se. „Ahoj, Olivie. Zvyk je železná košile.“

Došel k nám Braden, v ruce držel homoli cukru. Jeho paže se mi obtočila kolem pasu. „Kdo je to?“ zeptal se s úsměvem.

„Braden, Mike,“ představila jsem je. „Před tisíci lety jsme spolu chodili do školy.“

Zatímco si podávali ruce a povídali si, Asher vlezl do otevřených zadních dveří policejního auta a procpal buclaté prstíky drátěným pletivem přepážky. Mike se po něm natáhl. „Jestli chceš jet v policejním autě, kamaráde,“ zasmál se, „určitě chceš být vepředu.“ Přesunul Ashera na sedadlo řidiče.

Později večer, když jsme se chystali jít spát, se Braden vedle mě postavil u umyvadla v koupelně. Díval se, jak si mažu tváře a krk hydratačním krémem.

„Chodila jsi s ním?“ zeptal se.

Zasmála jsem se. „S Mikem? Možná chvilku. Ale byli jsme děti.“

Bradenovy oči se v zrcadle setkaly s mýma. „Šukala jsi s ním?“

Zavřela jsem kelímek s hydratačním krémem. „Na tohle nehodlám odpovídat.“

Najednou se jeho ruce ocitly na mém krku. Sjela jsem pohledem k zrcadlu, k jeho prstům, které mi tlačily na průdušnici. „Mohl bych tě donutit,“ zasyčel.

Když mi viděním začínaly prostupovat hvězdičky, najednou mě pustil. Kašlala jsem, protáhla jsem se kolem něj. Místo do svého starého pokoje, kam jsme si dali věci, jsem šla do matčina šicího pokoje, schoulila se na bok na úzkém gauči a snažila se udělat co nejmenší.

O několik hodin – nebo možná minut – později jsem se probudila a uviděla Bradena klečícího vedle gauče. Byla taková tma, že byl jen změnou ve švu noci. Natáhl ke mně ruku, aby se mě dotkl, a já sebou trhla. „Prostě nesnesu pomyšlení, že bys byla s někým jiným,“ zašeptal.

„Jsem tvoje,“ řekla jsem mu, když se ke mně přitiskl.

Ještě několik dní potom mi nechával milostné vzkazy – na zrcadle v koupelně, v peněžence, v hromádce Asherova složeného prádla. Nosil mi květiny. Líbal mě, jen tak. Až se to vrátilo do bodu, kdy při jeho doteku moje tělo instinktivně změklo, místo aby se napjalo.

Ticho.

„Mayi…“

„Ano.“