Bídníci

svazek druhý

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Translation © Zdeňka Pavlousková, dědicové c/o Dilia, 1975

Cover © Adéla Korbelářová, 2025

© DOBROVSKÝ s.r.o., 2025

https://twitter.com/knihydobrovsky

www.facebook.com/KnihyDobrovsky.cz

instagram.com/nasenakladatelstvi

ISBN 978-80-277-5519-6 (ePub)

ISBN 978-80-277-5520-2 (mobi)

přeložila Zdeňka Pavlousková

Kniha sedmá

Patron–Minette

(1)
Podkopy a podkopníci

V každé lidské společnosti najdeme to, čemu se na divadle říká třetí propadliště. Společenská půda je všude poddolována – buď k dobrému, nebo k zlému. Úsilí se vrší jedno na druhé. Jsou štoly horní a dolní. Někdy se horní i spodní vrstvy v temném podzemí hroutí pod tlakem civilizace a my po nich lhostejně a bezstarostně šlapeme. Encyklopedie minulého století byla dolem téměř odkrytým. Temnoty, ponuré kolébky prvního křesťanství, čekaly jenom na příležitost, aby vybuchly pod nohama Caesarů a zaplavily lidstvo světlem. Neboť v posvátných tmách je utajeno světlo. Sopky jsou plny dýmu, z něhož mohou vyšlehnout plameny. Valící se láva je nejdříve nocí. Katakomby, v nichž byla sloužena první mše, nebyly jenom římskými sklepy, nýbrž podzemím celého světa.

Pod stavbou společenských řádů, pod tímto zázrakem, jenž je zároveň zbořeništěm, jsou štoly nejrůznější. Je tu sloj náboženská, sloj filozofická, sloj politická, sloj hospodářská, sloj revoluční. Ten kutá myšlenkou, onen číslem, třetí hněvem. Všichni na sebe navzájem volají a odpovídají si z jedné štoly do druhé. Utopie se šíří pod zemí štolami, které se tu větví na všechny strany. Někdy se tu setkávají a sbratřují. Jean Jacques Rousseau půjčuje svůj rýč Diogenovi a ten mu půjčuje lampu. Někdy se pouštějí do křížku. Kalvín kráká Socina1 za vlasy. Nic však nezastaví a nepřeruší napětí všech sil směřujících k cíli a nic neztlumí rozsáhlou a souběžnou činnost, která vře, vzdouvá se a klesá a opět se dme v temnotách a pomalu se přetváří navrch i vespod, zvenčí i zevnitř. Nesmírné, tajuplné hemžení. Společnost nemá ani tušení o tom hloubení pod zemí, které mění její útroby, kdežto povrch nechává nedotčen. Kolik podzemních slojí, tolik různého úsilí, tolik odlišných výsledků. Co vzchází z ražení těchto hlubinných chodeb? Budoucnost.

Dělníci jsou tím tajuplnější, čím hlouběji se zavrtávají. Až do určitého stupně, jejž dovede sociální filozof rozpoznat, je práce dobrá; překročí-li ten stupeň, stává se pochybnou a spletitou; jde-li ještě hlouběji, je přímo strašlivá. V jisté hloubce jsou šachty, kam duch civilizace nepronikne, hranice dýchatelnosti je překročena; tam už začíná pásmo příšer.

Sestupný žebřík je podivný; každý jeho stupeň odpovídá patru, v němž se filozofie může uchytit a v němž potkáme jednoho z těch dělníků, někdy božských, jindy beztvarých. Pod Janem Husem je Luther; pod Lutherem je Descartes; pod Descartesem je Voltaire; pod Voltairem je Condorcet; pod Condorcetem je Robespierre; pod Robespierrem je Marat; pod Maratem je Babeuf. A tak to pokračuje. Ještě hlouběji, matně a na hranici, která odděluje nezřetelné od neviditelného, tušíme další temné postavy, které snad ještě ani neexistují. Ty včerejší jsou přízraky, zítřejší jsou teprve kuklami. Duchovní zrak je nejasně rozeznává. Práce, jež je zárodkem budoucnosti, je jednou z vizí filozofa.

Nevyzrálý zárodek světa – jaký ohromující náčrt!

Saint-Simon, Owen, Fourier jsou v bočních štolách.

Ačkoliv neviditelný božský řetěz netušeně pojí navzájem všechny průkopníky, kteří se téměř vždycky – ale neprávem – považují za osamocené, přesto jsou jejich díla velmi odlišná a světlo jedněch se liší od plápolu druhých. Jedni jsou postavami rajskými, druzí tragickými. Ale ať jsou tito dělníci – od nejvyššího k nejnižšímu, od nejmoudřejšího k nejpošetilejšímu – seberozdílnější, přece jsou si v jednom podobni: v nezištnosti. Marat zapomíná na sebe jako Ježíš. Všichni sebe stavějí stranou, pomíjejí svou osobu, vůbec na sebe nemyslí. Vidí jiné věci než sebe. Ano, dívají se, ale jejich pohled hledá absolutno. První má celé nebe v očích; poslední, ať je sebezáhadnější, přece má ještě pod řasami tlumený záblesk nekonečna. Ctěte každého, ať je to kdokoliv a cokoliv dělá, má-li zvláštní znamení: zářivou zřítelnici.

Jiné znamení je temná panenka.

Odtud začíná zlo. Střezte a třeste se před člověkem, který se vám neumí podívat zpříma do očí. Společenský řád má své černé podkopníky.

Existuje bod, za nějž se ponořit znamená se pohřbít a v němž světlo hasne.

Pode všemi podkopy, o kterých jsme se právě zmínili, pode všemi chodbami, pod celou nesmírnou podzemní žilnou soustavou pokroku a utopie, mnohem hlouběji v zemi, než kam se dostal Marat a než kam se dostal Babeuf, ještě mnohem a mnohem hlouběji, bez jakékoliv souvislosti s hořejšími slojemi, je štola nejposlednější. Místo hrůzy. To, čemu jsme již řekli – třetí propadliště. Je to jáma temnot. Sklepení slepců. Inferi.2

Odtud se jde k propastem.

(2)
Mravní spodina

Tady mizí nezištnost. Matně se tu rýsuje démon; každý na svou pěst. Bezoké já tu vyje, hledá, hmatá a hlodá. V této propasti je sociální Ugolino3.

Nelidské stíny, zpola zvířata, zpola příšery, se v této jámě plouží, nezajímají se o světový pokrok, neznají to slovo, ani jeho význam, a mají jedinou starost – jak ukojit své osobní potřeby. Žijí téměř neuvědoměle a v jejich duších je jakési příšerné odcizení. Mají dvě matky, dvě macechy: nevědomost a bídu. Mají jen jednoho našeptávače – potřebu, a jedinou formu uspokojení – plný žaludek. Jsou hrubě žraví, to znamená divocí, ne snad jako tyran, ale jako tygr. Utrpení vede tyto příšery ke zločinu; osudová souvislost, závratné plození, logika stínu. Příšery plazící se ve třetím společenském propadlišti nejsou již přidušeným voláním po absolutnu, nýbrž protestem hmoty. Člověk se tam stává netvorem. Začíná to hladem a žízní, končí přeměnou v Satana. Z tohoto sklepení vychází Lacenaire4.

Ve čtvrté knize jsme právě nahlédli do jednoho oddělení horní štoly do velkého podkopu politického, revolucionářského a filozofického. Tam, jak jsme již řekli, je všechno ušlechtilé, čisté, důstojné a poctivé. Lze se zajisté i tam mýlit, ale omyl je tam hoden úcty, neboť je podložen hrdinstvím; veškerá práce, jež se tam koná, má jediné jméno – Pokrok.

Teď nastala chvíle, abychom nahlédli do jiných hlubin, do hlubin ohyzdnosti.

Dokud nebude zaplašena veliká nevědomost, bude vždycky pod společností vrstva, která je ohromnou peleší zla.

Toto sklepení je pode vším a je nepřátelsky zaujato proti všemu. Je to nenávist bez výjimek. Toto sklepení nezná filozofů, jeho dýka si nikdy nepřiřezávala péro; jeho čerň nemá žádný vztah k vznešené černi psacího náčiní. Temné prsty, které se tam zatínají pod dusivým stropem, nikdy nelistovaly v knize, nikdy nerozevřely noviny. Cartouche pokládá Babeufa za vykořisťovatele; v očích Schinderhannesových5 je Marat aristokratem. Toto sklepení si vytklo za cíl vše zbořit.

Všechno, i horní podkopy, které se jí hnusí. Nepodkopává ve svém ohyzdném hemžení jenom soudobý společenský řád; podkopává i filozofii, vědu, právo, lidskou myšlenku, civilizaci, revoluci, pokrok. Jmenuje se prostě krádež, prostituce, zabití a vražda. Je ztělesněním temnoty a chce všude způsobit zmatek. Nevědomost je její klenbou.

Všechny vyšší podkopy mají jediný cíl – potlačit ji. O to se snaží všemi svými orgány zároveň, chtějí zlepšit skutečnost uvažováním o absolutnu, filozofií a pokrokem. Zničte sklepení Nevědomosti, a zničíte peleš Zločinu!

Shrňme několika slovy, co jsme tu právě řekli. Jediným společenským nebezpečím je Stín.

Lidstvo, to je naprostá rovnost. Všichni jsme uhněteni z téže hlíny. Žádný rozdíl – alespoň zde na zemi – v předurčení! Táž tma před zrozením, totéž tělo za života, týž popel po smrti. Ale nevědomost ve spojení s člověčinou poskvrňuje duši. Nevyléčitelná zhouba zachvátí nitro člověka a stává se v něm Zlem.

(3)
Babet, Gueulemer, Claquesous a Montparnasse

Čtyři lupiči, Claquesous, Gueulemer, Babet a Montparnasse, ovládali v letech 1830–1835 třetí pařížské propadliště.

Gueulemer byl padlý Herkules. Jeho jeskyní byla stoka Arche-Marion. Měl šest stop výšky, hrudník z mramoru a ocelové svaly, dech jako kovářský měch, tělo obra a slepičí mozek. Každý by si byl řekl, že vidí farneského Herkula v cvilinkových kalhotách a bavlněné kazajce. Gueulemer se svou sošnou postavou by byl mohl krotit netvory; raději se však stal jedním z nich. Měl nízké čelo, široké spánky, a ač mu bylo teprve čtyřicet let, i vrásky u očních koutků; vlasy měl krátké a drsné, na tváři zježené vousisko, na bradě štětiny; to je jeho věrný obraz. Svaly toužily po práci, ale hloupost ji odmítala. Jeho obrovská síla ležela ladem. Byl vrahem z pohodlnosti. Byl považován za kreola. Pravděpodobně měl prsty ve vraždě maršálka Bruna6, protože v roce 1815 byl nosičem v Avignonu. Po tomto křtu se stal lupičem.

Vychrtlost Babetova byla pravým opakem Gueulemerových svalů. Babet byl hubený a učený. Byl takřka průhledný, ale neproniknutelný. Skrze kosti mu bylo vidět, ale z očí se mu nic vyčíst nedalo. Prohlašoval, že je chemik. Kdysi byl kejklířským pomocníkem u Bobèche a paňácou v divadle Bobino. Hrával vaudevilly v Saint-Mihiel. Měl stále mnoho plánů, byl krasořečník, který podtrhával své úsměvy a náležitě zdůrazňoval své posuňky. Měl i vlastní obchod; na ulici prodával sádrová poprsí a podobizny „hlavy státu“. K tomu ještě trhal zuby. Na jarmarcích ukazoval všelijaké zrůdy; měl boudu, trumpetu a vývěsní tabuli: „Babet, zubní umělec, člen několika akademií, provádí pokusy s kovy i nekovy, trhá zuby, odstraňuje kořeny, které tam jeho kolegové zanechali. Cena: jeden zub – frank padesát centimů; dva zuby – dva franky; tři zuby – dva franky padesát. Využijte příležitosti.“

Toto „využijte příležitosti“ znamenalo – dejte si vytrhnout pokud možno nejvíc zubů. Oženil se a měl dvě děti. Nevěděl však, co se s nimi stalo. Ztratil je jako kapesník. Babet četl noviny, což bylo velkou výjimkou ve světě temnot, ke kterému patřil. Jednou, v době, kdy s ním rodina ještě žila v boudě, četl v Messageru, že jistá žena porodila životaschopné dítě s telecí hlavou, a zvolal: To je přece štěstí! Mou ženu by ani nenapadlo porodit mi takové dítě!

Potom všeho nechal, kvůli „pařížskému podnikání“. To byl jeho výraz.

Kdo byl Claquesous? Noc. Než se ukázal, čekal, až potemní obloha. Večer vylézal ze svého brlohu a se svítáním se vracel. Kde byl jeho brloh? Nikdo nevěděl. I za největší tmy hovořil se svými komplici, jenom když k nim byl otočen zády. Jmenoval se Claquesous? Ne. Říkával: „Nejmenuji se vůbec nijak.“ Jakmile někdo rozsvítil svíčku, zakrýval si obličej maskou. Byl břichomluvec. Babet o něm říkával: Claquesous je dvouhlasé nokturno. Claquesous byl neurčitý, těkavý, strašný. Nikdo nevěděl, má-li vůbec jméno, protože Claquesous byla jenom přezdívka; nevědělo se, zdali má vůbec hlas, protože mluvil břichem více než ústy; nevědělo se, zda vlastně má obličej, protože všichni viděli jenom jeho masku. Mizel, jako by se rozplýval; objevoval se, jako by vystupoval ze země.

Montparnasse byl neblahé stvoření, téměř ještě dítě; nebylo mu ještě dvacet, měl hezký obličej, rty jako dvě třešně, pěkné černé vlasy, v očích záři jara; měl všechny neřesti, byl pohotový ke všem zločinům. Jak tak v sobě zlo přemílal, dostával chuť na to nejhorší. Byl to gamén, který se zvrhl v pepíka a z pepíka se stal všeho schopný hrdlořez. Byl roztomilý, zženštilý, půvabný, statný, zchoulostivělý, surový. Střechu klobouku nosil po levé straně nazdviženou, aby měl pod ním dosti místa pro načechrané vlasy, jak bylo v módě roku 1829. Žil z krádeží a neštítil se přitom násilností. Jeho redingot měl výtečný střih, ale byl ošumělý. Montparnasse byl panák z módních listů, ale měl bídu a vraždil. Tento mladík přepadal své oběti, protože se chtěl dobře šatit. První grizeta, která mu řekla: „Jsi hezký“, potřísnila temnou skvrnou jeho srdce a přeměnila Ábela v Kaina. Byl přesvědčen, že je hezký, ale chtěl být také elegantní; prvním znakem elegance je zahálka, a zahálka chudého člověka je zločin. Málokterý tulák byl tak obávaný jako Montparnasse. V osmnácti letech měl již na svědomí několik mrtvých. Ve stínu tohoto bídníka ležel nejeden chodec s rozpřaženýma rukama a s tváří v kaluži krve. Nakadeřený, napomádovaný, štíhlý v pase, v kyčlích rostlý jako žena, s poprsím pruského důstojníka, takže se mu dámičky z bulvárů šeptem obdivovaly, s bohémsky uvázanou kravatou, zabijákem v kapse, kytičkou v knoflíkové dírce, takový obraz poskytoval ten zlověstný hejsek.

(4)
Složení tlupy

Ti čtyři zločinci tvořili dohromady jakéhosi Prótea; jako hadi uhýbali policii a snažili se uniknout nešetrným pohledům Vidocqovým7 v různých podobách, „v podobě stromu, plamene, studánky“. Propůjčovali si jména a dovednosti, ukrývali se ve vlastním stínu, vzájemně si byli kouzelnou skříňkou i útočištěm, odvrhovali svou osobnost, jako se odkládá falešný nos na maškarním plese, často se odosobnili do té míry, že byli jedinou bytostí, a jindy se tak rozmnožili, že i Coco-Lacour je považoval za velkou bandu.

Ta čtveřice vlastně nebyli čtyři muži; byl to záhadný zloděj se čtyřmi hlavami, který v Paříži pracoval ve velkém; byl to netvorný polyp zla, uhnízděný v podzemí lidské společnosti.

Díky rozvětvené a tajné síti vzájemných vztahů stáli Babet, Gueulemer, Claquesous a Montparnasse v popředí všech zločineckých podniků v seinském okrese. Prováděli hotové převraty, ale jenom zdola a na chodcích. Lidé s ohavnými nápady a temnou obrazotvorností se na ně obraceli s přáním, aby provedli to či ono. Na téma, jež ti čtyři ničemové dostali, bez váhání dovedně improvizovali. Pracovali podle připraveného scénáře. Byli stále hotovi opatřit potřebné a vhodné mužstvo pro všechny násilnosti a ochotni všude přispět, jen když byla práce dostatečně výnosná. Potřeboval-li zločin paži, povolala čtveřice své spolupracovníky. Měli po ruce skupinu herců tmy pro všechny tragédie podzemních doupat.

Scházeli se obvykle kvečeru, kdy se také probouzeli, v opuštěných končinách sousedství Salpêtrière. Tam rokovali. Měli před sebou dvanáct temných hodin; umlouvali se, jak jich použijí.

Patron-Minette bylo jméno, které se v podzemním světě dávalo tomuto spolku čtyř lidí. Ve staré, podivné, pomalu zanikající lidové mluvě znamená patron-Minette dobu před úsvitem, kdy se kocour vrací z nočního lovu, zrovna tak jako entre chien et loup znamená za soumraku. Název Patron-Minette měl asi původ v hodině, kdy jejich práce končila, protože svítání je okamžik, kdy se přeludy rozplývají a zločinci mizí. Čtveřice byla známa pod tímto označením. Když předseda porotního soudu navštívil ve vězení Lacenaira, otázal se ho na zločin, který Lacenaire popíral. „Kdo to tedy provedl?“ zeptal se předseda. Lacenaire dal odpověď, která byla záhadná soudci, ale jasná policii: „Snad Patron-Minette.“

Podle výpovědí jednotlivých osob si často domyslíme celý výjev, právě tak jako můžeme ocenit bandu podle seznamu lupičů. Zde je seznam předních členů bandy Patron-Minette a těch, kteří s ní byli ve spojení:

Panchaud, řečený Printanier, nebo Bigrenaille.

Brujon (Brujonů byla celá dynastie, neodpustíme si krátce se o ní ještě zmínit).

Boulatruelle, cestář, kterého jsme již poznali.

Laveuve.

Finistère.

Homér Hogu, černoch.

Mardisoir.

Dépêche.

Fauntleroy, řečený Bouquetière.

Glorieux, propuštěný trestanec.

Barrecarrosse, řečený pan Dupont.

Lesplanade-du-Sud.

Poussagrive.

Carmagnolet.

Kruideniers, řečený Bizarro.

Mangedentelle.

Les-pieds-en-l’air.

Demi-liard, řečený Deux-milliards.

Atd. atd.

Ostatní, ne nejhorší, vynecháme. Tato jména mají svou tvář. Neoznačují pouze jednotlivce, ale celé rody. Každé odpovídá určitému druhu nádorů prorůstajících vrstvami, které leží pod civilizací.

Tyto bytosti nepatřily k těm, které vídáme přecházet po ulicích. Ve dne bývali muži unaveni po divokých nocích a spali buď ve starých vápenkách, nebo v opuštěných lomech, na Montmartru, v Montrouge, často ve stokách. Zalézali do děr.

Co se s nimi stalo? Jsou stále mezi námi. A vždy mezi námi byli. Horatius o nich mluví. Ambuhaiarum collegia, pharmacopolae, mendiai, mimae8; a dokud bude společnost taková, jaká je, potud budou oni tím, čím jsou. Pod temnou klenbou svého sklepení věčně se obrozují tím, co prosakuje z lidské společnosti. Stávají se věčně stejnými přízraky, jenom jméno mají jiné a nevězí stále v jedné kůži.

Jedinci jsou vyhlazeni, ale rod trvá dál.

Mají vždycky stejné schopnosti. Od tuláka k pobudovi udržuje rasa svou ryzost. Tuší váček v kapse, čenichají hodinky ve vestě. Zlato a stříbro rozpoznají čichem. Někteří měšťané vypadají tak hloupě, že by se o nich mohlo říci, že si přímo říkají o to, aby byli okradeni. Uvedení lidé je trpělivě stopují. Když kráčí mimo ně cizinec nebo venkovan, třesou se jako pavouk na mouchu.

Potkáte-li je o půlnoci na liduprázdném bulváru, jsou hrozní. Nevypadají jako lidé, ale jako sama oživlá noc; řeklo by se, že jsou z jednoho kusu jako tma, že se od ní neliší, že nemají duši, nýbrž jen stín, a že jenom na okamžik vystoupili z noci, aby po několik minut žili příšerným životem.

Jak chceme zahnat tyto nestvůry? Světlem. Přívalem světla. Ani jeden netopýr neodolá úsvitu. Osvětlujte společnost od nejnižších vrstev.

Kniha osmá

Zlý chuďas

(1)
Marius hledá dívku skloboukem
anachází muže sčepicí

Léto minulo apo létě podzim; přišla zima. Ani pan Leblanc, ani dívka už do Lucemburské zahrady nevkročili. Marius měl jednu jedinou myšlenku: spatřit sladkou zbožňovanou tvář. Stále hledal, hledal všude, ale nenalézal. To již nebyl Marius, nadšený fantasta, odhodlaný muž, odvážný, pevný asmělý bojovník sosudem, mozek, který stavěl budoucnost na budoucnosti, mladá mysl přetížená plány, záměry, hrdostí, ideály avůlí; teď to byl zaběhlý pes. Zapadl do hlubokého smutku. Všemu byl konec. Práce ho odpuzovala, procházka unavovala, samota nudila; příroda, kdysi naplněná tvary, jasem, hlasy, radami, průhledy, obzory apoučením, mu teď neříkala nic. Zdálo se mu, že se zní všechno vytratilo.

Stále přemýšlel, protože to jinak nedovedl, ale myšlení ho už netěšilo. Na všechno, co mu neustále abez hlesu našeptávalo, zachmuřeně odpovídal: Kčemu?

Stokrát si vyčítal: Proč jsem ji jen sledoval?! Byl jsem šťastný už tím, že jsem ji viděl. Dívala se na mne; nebylo to ohromné? Zdálo se, že mě miluje. Nestačilo to? Co jsem vlastně chtěl? Teď nemám nic. Byl jsem hloupý. Je to má chyba atd. atd. Courfeyrac, jemuž se podle svého zvyku sničím nesvěřoval, ale který zase podle svého zvyku všechno uhodl, mu začal blahopřát, že je zamilovaný, ačkoli se tomu divil; když potom viděl, že Marius propadl zádumčivosti, řekl mu: „Vidím, že jsi byl prostě hlupák. Víš co, pojď do ‚Chaloupky‘!“

Jednou, vdůvěře vkrásné srpnové slunce, se dal Marius zavést od Courfeyraka, Bossueta aGrantaira na taneční zábavu vSceaux; doufal, že ji tam snad spatří. Pochopitelně tam neviděl tu, kterou hledal. „Tady se přece najdou všechny ztracený ženský,“ bručel Grantaire pro sebe. Marius nechal své přátele na plese avrátil se domů pěšky, sám, unavený, rozpálený horečkou, skalnýma asmutnýma očima, šel nocí, omámen hlukem azaprášený povozy plnými veselých azpívajících lidiček, kteří se vraceli ze slavnosti amíjeli ho, nešťastníka, jenž vdechoval peprnou vůni ořechů podél cesty, aby se osvěžil.

Zmatený azarmoucený se samotářsky uzavíral asoustřeďoval na svou duševní bolest, přecházeje sem tam jako tygr vkleci azmámený láskou hledal všude nepřítomnou dívku. Jednou se setkal smužem, který ho podivně dojal. Vúzkých uličkách sousedících sbulvárem Invalides předešel člověka, který byl oděn jako dělník ajemuž pod čepicí svelkým štítkem vyčnívaly prameny nápadně bílých vlasů. Marius si povšiml krásy těch bílých vlasů azadíval se na muže, jak si tak kráčí pomalým krokem ajakoby zaujatý bolestným přemítáním. Bylo to podivné, ale Mariovi se zdálo, že poznává pana Leblanka. Byly to tytéž vlasy, týž profil, pokud ho čepice nezakrývala, týž obličej, jenomže smutnější. Ale nač ten oblek dělníka? Kčemu? Co to znamená? Marius byl velmi překvapen. Když se vzpamatoval, bylo jeho první myšlenkou muže sledovat; kdoví, zda nepadl konečně na hledanou stopu? Ostatně bylo třeba se podívat na muže zblízka avysvětlit záhadu. Jenomže ho to napadlo pozdě; muž zatím zmizel. Dal se malou příční uličkou aMarius ho už nenašel. To shledání mu leželo několik dní vhlavě, potom na ně zapomněl. „Možná,“ řekl si, „že je to jenom nápadná podoba.“

(2)
Nález

Marius stále bydlil vGorbeauově baráku. Nikoho si tam nevšímal. Vtu dobu tam vlastně nebydlil nikdo jiný než on aJondrettovi, za které již jednou zaplatil nájemné, ačkoliv nikdy nepromluvil ani sJondrettem, ani sjeho ženou, ani sjejich dcerami. Ostatní nájemníci se buď vystěhovali, nebo zemřeli, nebo byli vyhnáni, protože neplatili.

Jednoho zimního dne vysvitlo odpoledne trochu slunce, ale bylo 2. února, starobylý svátek Hromnic, azrádné slunce, jež toho dne věští půldruha měsíce mrazů, nadchlo lutyšského kanovníka Matyáše Laensberga ktěmto klasickým veršům:

Když na hromnice svítí slunce,

medvěd se schoulí ve špelunce.

Marius právě vyšel ze své komůrky. Stmívalo se. Byl čas povečeřet; však už bylo svrchovaně třeba, aby také zasedl kjídlu. Ókřehkosti ideální lásky!

Právě se chystal překročit práh dveří, jejž matka Bručavá zrovna zametala, broukajíc si pro sebe tento pamětihodný monolog:

„Co je dnes laciné? Všechno je drahé. Jenom trampoty jsou levné, soužení je zadarmo.“

Marius kráčel zvolna po bulváru kbráně, aby se dostal do ulice Saint-Jacques. Šel zamyšleně, se skloněnou hlavou.

Náhle vmlze ucítil, že se ho někdo dotkl loktem; obrátil se aspatřil dvě dívky vhadrech, jednu dlouhou aštíhlou, druhou menší, které ho rychle minuly; byly udýchané, vyděšené ajako když před někým prchají; běžely proti němu, nevšimly si ho avrazily do něho. Vsoumraku Marius rozeznal jejich bledé obličeje, nepokryté hlavy, rozcuchané vlasy, roztrhané sukně abosé nohy. Vběhu si cosi povídaly. Větší říkala tichounce:

„Fízlové jsou nám vpatách. Málem by mě byli lízli.“

Druhá odpověděla: „Zahlídla sem je taky. Ato sem si to, panečku, frčela!“

Zpříšerné hantýrky Marius pochopil, že by je byli četníci nebo strážníci málem sebrali aže holky utekly.

Zamířily pod stromy bulváru achvíli tam ve tmě tvořily beztvarou bělavou skvrnu, která se po chvíli vytratila.

Marius se na chvilku zastavil.

Už chtěl jít dál, když na zemi usvých nohou zpozoroval šedý balíček. Sklonil se azdvihl jej. Byla to velká obálka, pravděpodobně plná listin.

„Podívejme se,“ řekl si, „ty nešťastnice jej asi ztratily.“ Vrátil se, volal, ale nedohonil je, byly už asi hodně daleko; strčil tedy balíček do kapsy ašel kobědu.

Cestou spatřil ve stromořadí ulice Mouffetard rakvičku pokrytou černým suknem; stála na třech židlích avedle ní hořela svíčka. Vzpomněl si na dvě otrhaná děvčata utíkající vsoumraku.

„Chuděrky mámy!“ pomyslil si. „Jak je smutné, když musí vidět, jak jim umírají vlastní děti; ale vidět je špatně žít, to je ještě smutnější.“

Za chvíli vyvanuly smutné myšlenky, které ho načas odvedly od jeho trampot, aMarius se znovu zabral do svého obvyklého přemítání. Zase vzpomínal na šest měsíců lásky aštěstí pod širým nebem vplném jasu pod krásnými stromy Lucemburské zahrady.

„Jak mi život potemněl!“ říkal si. „Dívky se mi stále zjevují. Jenomže kdysi to byli andělé; dnes jsou to příšery.“

(3)
Muž se čtverou tváří

Když se večer před spaním svlékal, nahmatal vkapse kabátu balíček, který zdvihl na bulváru. Zapomněl na něj. Pomyslil si, že by bylo záhodno jej otevřít aže snad vněm bude adresa děvčat, jestliže jim skutečně patří, aže se zněho jistě dozví, kam jej vrátit.

Otevřel obálku.

Nebyla zapečetěna abyly vní čtyři rovněž nezapečetěné dopisy.

Byly opatřeny adresami.

Všechny čtyři odporně páchly tabákem.

První psaní bylo určeno Paní markýze Grucherayové, na náměstí proti poslanecké sněmovně, číslo…

Marius si řekl, že se snad zobsahu dozví potřebné aže mu nic nebrání nezapečetěné psaní si přečíst.

Dopis zněl:

Paní markýzo!

Ctnost dobrotivosti asoucytu pojí úzce celou lidskou společnost. Dokašte svou křesťanskou lásku asoucytně se podívejte na nešťastného Španěla, oběť věrnosti aoddanosti, který zaplatil krví aobětoval jmění, aby hájil svatou věc legitimity, adnes žije ve velké bídě. Nepochybuje, že Vaše ctihodná osobnost poskytne pomoc vkrajně trapném postavení vojínovi, zahrnutému poctami apokrytému ranami. Předem spoléhám na Vaše dobré srdce ana soucyt, který má paní markýza snárodem tak nešťastným. Jeho prozba nebude marná azachová milou vzpomínku na Vás.

Snejhlubší úctou mám čest se znamenat, milostivá paní,

DON ALVAREZ, setník španělské jízdy, roajalista, který utekl do Francie aje právě na cestě do vlasti, ale nemá dostatečných prostředků, aby vcestě pokračoval.

Kdopisu nebyla připojena adresa. Marius doufal, že ji najde ve druhém dopise, který byl adresován Paní hraběnce Montvernetové, ulice Casette č. 9.

Marius vněm četl:

Paní hraběnko!

Jsem nešťastná matka šesti dětí; nejmladšímu je teprve osm měsíců. Od posledního porodu stůňu, muš mně opustil přet pěti měsíci ažiju sama na světě, bes prostřetků avhrozném nedostatku.

Vnaději ve Vás; paní hraběnko, zůstávám vaše

BALIZARDOVÁ.

Marius přešel ke třetímu listu, který byl jako předešlé prosbou oalmužnu, ačetl:

Pan Pabourgeot, volič, obchodník spunčochami ve velkém, ulice Saint-Denis na rohu ulice Fers.

Dovoluji si Vám poslat tento dopis apožádat Vás, abiste vlídně věnoval soucyt azájem spysovateli, který právě poslal drama francouzskému divadlu. Námět je hystorycký aděj se odehrává vAuvergne za doby císařství. Styl je, jak se domnívám, přirozený, stručný ajistě by měl úspěch. Na čtyřech místech jsou vněm zpěvní vložky. Komyka, vážné myšlenky, nečekané události se tam mýsí srůzností povach aromantické zabarvení lechce halí všechny zápletky, které tajně pokračují arosuzlují se skvělými obraty uprostřet spousty efektních výjevů.

Mým jediným přáním bilo uspokojit chuť, kterou se vyznačuje človjek našeho století, to jest MÓDU, tu rozmarnou apodivnou korouhvičku, která mění směr skoro při každém zavanutí větru.

Ačkolif kus má přednosti, přece se obávám, že žárlivost asobectví privylegovaných spysovatelů se přičiní, aby můj kus zamýtli, protože dobře vím, jaké překážky se kladou do cesty začátečníkům.

Pane Pabourgeote, Vaše pověst chvalně známého ochránce literátů mi dodává odvahy, abych vám poslal cerku, která Vám vyloží naše hrozné poměry, nedostatek chleba atepla vnastalé zimě. Dovolte, abych Vás poprosil, abyste přijal poctu, kterou Vám hodlám prokázat svým dramatem avšemi ostatními; toužím po cti uchýlit se pod Vaší ochranu aozdobyt svá díla Vaším jménem. Ráčíte-li mně obdařit sebenepatrnějším příspěvkem, pustím se hnet do psaní, abych vám projevil svou vděčnost. Drama si Vám dovolým poslat, než bude ohlášeno aprovozováno na jevišti.

Panu apaní Pabourgeotovým sprojevem nejpokornější úcty

GENFLOT,

spysovatel

PS. Stačilo by ičtyřicet sou.

Promiňte, že posílám tceru aže nepřicházím sám, ale smutné nedostatky voblečení mi bohužel nedovolují vycházet…

Konečně Marius otevřel čtvrtý dopis. Byl adresován: Panu dobrodinci zkostela Saint-Jacques-du-Haut-Pas.

Ten dopis měl jenom několik řádek:

Dobrodinče!

Ráčíte-li doprovodit mou tceru, uvidíte hroznou bídu ajá Vám ukáži svá vysvědčení.

Až schlédnete tyto řádky, vaše srdce pocýtí dojemný soucyt, protože praví filozofové vždycky zakoušejí nejhlubší pohnutí.

Jako soucytný člověk uznáte, že jsme-li nuceni potvrdit bídu úřadem, abychom dosáhli nějaké pomoci, je to kruté abolestné; jako by nebožák nemohl svobodně trpjet aumírat f očekávání, že někdo jeho bídu umenší. Osud je často zlý kjedněm avelmi štědře poskytuje záštitu druhým.

Očekávám Váš příchod nebo Váš dar, ráčíte-li mi něco věnovat, aprosím Vás, abyste přijal výraz mé nejhlupší úcty, snímž se znamenám muži skutečné velkodušnému.

Váš nejponíženější anejoddanější služebník

P. FABANTOU, dramatický umělec.

Když si Marius přečetl ty čtyři dopisy, nevěděl omnoho víc než předtím.

Předně nikdo zpodepsaných neudával svou adresu.

Potom se zdálo, že jsou od čtyř různých osob, od dona Alvareze, od Balizardové, od básníka Genflota aod dramatického umělce Fabantoua, ale bylo na nich divné to, že všechny psala jedna ruka.

Co jiného měl usoudit, než že dopisy pocházejí od téže osoby?

Ktomu, ato jeho domněnku posilovalo, všechny čtyři dopisy byly napsány na témž laciném anažloutlém papíru, stejně páchly tabákem, atřebaže se pisatel zřejmě pokoušel oodlišný sloh, objevovaly se tam snaprostou bezstarostností tytéž pravopisné chyby, spisovatel Genflot jich neudělal méně než španělský kapitán.

Bylo však zbytečné uvažovat aluštit toto malé tajemství. Kdyby balíček nebyl sám našel, byl by si myslil, že si zněho někdo dělá blázny. Marius byl příliš smutný, aby porozuměl žertu náhody azúčastnil se hry, ke které ho vyzvala dlažba. Připadal si jako slepá bába mezi čtyřmi listy, které se mu posmívaly.

Nic ostatně nenasvědčovalo tomu, že by dopisy patřily děvčatům, jež Marius potkal na bulváru. Byly to zřejmě bezcenné cáry papíru.

Marius je dal do obálky, odhodil do kouta aulehl.

Když vsedm hodin ráno vstal, posnídal aprávě se pokoušel dát do práce, někdo tiše zaťukal na dveře.

Protože Marius nic neměl, nevytahoval klíč ze zámku– to dělal, jenom když měl neodkladnou práci. Ikdyž odcházel, nechával klíč vzámku.

„Vás jednou někdo okrade,“ říkávala matka Bručavá.

„Oco?“ tázal se Marius.

Přece však mu jednou někdo vzal starý pár bot, atak matka Bručavá byla na koni.

Někdo zaklepal podruhé azase tak jemně jako poprvé.

„Vstupte!“ zvolal Marius.

Dveře se otevřely.

„Co chcete, matko Bručavá?“ ozval se Marius, aniž zvedl oči od knih arukopisů, které měl na stole.

Hlas, který nebyl hlasem paní Bručavé, řekl:

„Odpusťte, pane…“

Byl to hlas dutý, puklý, stísněný, chraptivý– hlas starého muže, sípavý pitím kořalky apálenky.

Marius se chvatně ohlédl aspatřil děvče.

(4)
Růže vbídě

Vpootevřených dveřích stála docela mladičká dívka. Vikýř podkrovní komůrky byl přesně naproti dveřím aosvětloval postavu mdlým světlem. Byla to bytost bledá, zbídačelá avyhublá; jenom košile asukně zakrývaly nahé tělo, třesoucí se apromrzlé. Místo pasu provázek, ve vlasech provázek, zkošile vyčnívající špičatá ramena, nažloutlá, chudokrevná bledost, zemitě zbarvené klíční kosti, zarudlé ruce, pootevřená azpustošená ústa, vnichž chybělo několik zubů, oko kalné, drzé avyzývavé; tělo nedospělé dívky, ale pohled staré zkušené ženy; padesátnice spojená spatnáctiletou dívkou– jedna ztěch bytostí, které jsou slabé ihrozné zároveň anad nimiž se zachvěje ten, kdo nad nimi nezapláče.

Marius vstal asúžasem pozoroval stvoření podobné spíše stínu, který se mihne snem.

Žalostné bylo, že dívka asi vdětství nebyla ošklivá. Vnejútlejším mládí mohla být docela hezká. Půvab ještě bojoval sohyzdným stárnutím, které uspíšila zhýralost schudobou. Zbytek krásy na šestnáctiletém obličeji jako bledé slunce pod hrozivými mraky za úsvitu zimního dne.

Obličej nebyl Mariovi tak docela neznámý. Zdálo se mu, že jej nedávno někde zahlédl.

„Co chcete, slečno?“ otázal se.

Dívka odpověděla hlasem opilého galejníka:

„Mám pro vás dopis, pane Marie.“

Oslovovala ho jménem, bylo tedy jisto, že jde kněmu. Ale kdo je ta dívka? Jak zná jeho jméno?

Vstoupila, aniž počkala na vyzvání. Vešla odhodlaně asklidem, při němž se svíralo srdce, se rozhlédla pokojem apodívala se na rozestlanou postel. Dírami vsukni bylo vidět její dlouhé nohy avyzáblá kolena. Třásla se zimou.

Vruce skutečně držela dopis apodala jej Mariovi.

Když jej Marius otvíral, povšiml si, že velká aširoká oplatka na zalepování listů je ještě vlhká. Poselství tedy nepřicházelo zdaleka.

Četl:

Milý sousede amladý muži!

Dovjeděl jsem se, jakou laskavost jste mi projevil, když jste za mne před půl rokem zaplatil nájemné. Žehnám vám, mladý muži.

Má starší tcera Vám řekne, že už dva dny nemáme chleba aže má manželka je nemocná. Nejsem-li naprosto na omylu, doufám, že Vaše šlechetné srce bude dojato touto podívanou aprobudí přání obšťastnit mě nepatrným dobrodiním.

Sobzvláštní úctou, kterou jsme povinni dobrodincům, zůstávám váš

JONDRETTE

P.S. Tcera počká na Vaše rozkazy, drahý pane Marie.

Tento dopis pomohl rozluštit temnou příhodu, která Mariovi od včerejška nedala pokoje, jako bys rozsvítil ve sklepě svíčku; rázem se všechno vysvětlilo.

Přišel ztéhož místa jako ostatní čtyři. Bylo to totéž písmo, týž sloh, tytéž pravopisné chyby, ba dokonce itýž papír atýž tabákový zápach.

Bylo tu pět listů, pět báchorek, pět jmen, pět podpisů, ale jedna podpisující osoba. Španělský kapitán don Alvarez, nešťastná matka Balizardová, dramatický spisovatel Genflot, starý herec Fabantou, avšichni se jmenovali Jondrette, jestliže se Jondrette skutečně Jondrette jmenoval.

Za dosti dlouhou dobu, co Marius bydlil vbaráku, se mu, jak jsme již řekli, jenom zřídkakdy naskytlo zahlédnout podivné sousedstvo. Jeho duch hleděl jinam, akam je obrácen duch, tam se obrací izrak. Jistě Jondrettovy několikrát potkal na chodbě nebo na schodech; ale pro něho to byly jenom stíny; znal je tak málo, že minulého večera vrazil na bulváru do Jondrettových dcer, aniž je poznal, aže to byly ony, věděl nyní jistě, protože když vstoupila dívka do pokojíku, vzbudila vněm spocitem nechuti asoucitu imatnou vzpomínku, že ji někde spatřil.

Teď všechno viděl jasně. Porozuměl, že soused Jondrette ve své bídě využitkovává dobročinnosti lidí, jejichž adresy si obstarává, aže píše pod různými jmény lidem, které pokládá za bohaté amilosrdné; jeho dcery, jak se zdá, roznášejí dopisy na svou odpovědnost anebezpečí, protože jejich otec je už tak daleko, že je sklidem nechává pohrávat si sohněm; hrál odvážnou hru sosudem adcerám ponechával nejisté tahy. Marius se také podle včerejšího útěku, zadýchání, strachu ahantýrky, kterou zaslechl, domyslil, že nešťastnice pravděpodobně provozují ještě jiné smutné řemeslo, které znich uprostřed lidské společnosti učinilo dvě ubohé bytosti; nejsou to ani děti, ani dívky, ani ženy, ale nečisté apřitom nevinné stvůry, které plodí bída.

Smutná bezejmenná stvoření bez věku, bez pohlaví, která už nejsou schopna ani dobra, ani zla akterá, ačkoliv se teprve vyzouvají zdětských střevíčků, nemají vtomto světě ani svobodu, ani ctnost, ani odpovědnost. Jsou to duše, které se teprve včera rozvily, ale dnes již uvadly; podobají se květům pohozeným na ulici, které každé bahno potřísní, než je nějaké kolo rozdrtí.

Zatímco Marius pozoroval dívku udiveným abolestným pohledem, přecházela po mansardě směle jako upír. Pohybovala se, aniž se starala osvou nahotu. Chvílemi jí rozepjatá aroztrhaná košile spadla téměř až kpasu. Dívka přestavovala židle, přerovnávala předměty na prádelníku, dotýkala se Mariových šatů aslídila vkoutech.

„Podívejme se,“ řekla, „vy máte zrcadlo!“

Prozpěvovala si, jako by byla sama vmístnosti, úryvky zoperet, rozpustilé popěvky, které při jejím hrdelním adrsném hlasu zněly žalostně. Pod její drzostí pronikalo něco docela opačného, něco neklidného apokořeného. Drzost je jakýsi druh studu.

Nikdy se mu nenaskytla chmurnější podívaná, než byly pohyby dívky, která přecházela po pokojíku apohybovala se jako pták, jehož vyplašilo denní světlo nebo má zlomené křídlo. Bylo jasné, že při jiné výchově aúdělu by byla mohla dívčina veselost anenucenost mít vsobě cosi něžného aroztomilého. Tvor, který se zrodil holubicí, se ve světě zvířat nikdy nepromění vmořského orla.

Stím se shledáváme jenom ulidí.

Marius přemýšlel adovolil jí dělat, co chtěla.

Přiblížila se ke stolu.

„Ach, knihy!“ řekla.

Jakýsi svit se mihl jejím skelným okem. Pokračovala ajejí přízvuk vyjadřoval spokojenost, že se může něčím pochlubit, pocit, kterému ostatně žádný člověk neodolá.

„Já umím také číst.“

Chvatně vzala otevřenou knihu se stolu ačetla dosti plynně:

„Generál Bauduin dostal rozkaz, aby spěti prapory své brigády dobyl zámek Hougomont, který leží uprostřed waterlooské pláně…“

Odmlčela se.

„Ach! Waterloo! To znám. Tam byla kdysi bitva. Otec tam byl. Sloužil ve vojsku. My jsme věrní bonapartisté! UWaterloo se bojovalo proti Angličanům.“

Odložila knihu avzala péro:

„Apsát také umím!“

Namočila péro do inkoustu aobrátila se kMariovi:

„Chcete se přesvědčit? Podívejte se, něco napíši, abyste mi věřil.“ Anež mohl Marius odpovědět, napsala na kus bílého papíru, který ležel uprostřed stolu: Fízlové jsou tu.

Potom odhodila péro.

„Chyby tam nejsou. Podívejte se. Já imoje sestra jsme dostaly vychování. Nebyly jsme vždycky tím, čím jsme dnes. Nebyly jsme…“

Tu se zarazila, upřela vyhaslý zrak na Maria, rozesmála se, ajako by chtěla svou úzkost zakrýt cynismem, řekla:

„Eh, co!“

Apočala si na veselou melodii pobroukávat tato slova:

Tatí, mně kručí vbříšku,

já ti mám hlad.

Ach mami, bez kožíšku

já zmrznu snad.

Mráz na ptáče

jde po tělíčku

apacholíčku

je do pláče.

Sotva dozpívala, zvolala:

„Chodíte někdy do divadla, pane Marie? Já tam chodívám. Mám malého bratra aten se přátelí sumělci aněkdy mi dává lístky. Já například nerada sedám na galérii. Není to tam pohodlné. Bývá tam velký nával ajsou tam často lidé, kteří zapáchají.“

Potom si prohlédla Maria aspodivným výrazem řekla:

„Víte, pane Marie, že jste velmi hezký hoch?“

Azároveň oba přišli na stejnou myšlenku, která stáhla dívčinu tvář do úsměvu aMariovu zapálila ruměncem.

Přistoupila kněmu apoložila mu ruku na rameno.

„Vy si mě nevšímáte, ale já vás znám, pane Marie. Potkávám vás na schodišti avídám vás chodit kpánovi, který se jmenuje otec Mabeuf abydlí nedaleko Slavkovského mostu, kde se často procházím. Aty rozcuchané vlasy vám velmi pěkně sluší.“

Snažila se, aby její hlas zněl něžně, ale docílila jenom toho, že byl přidušený. Část slov se ztrácela vhrdle ana rtech jako na klavíru, kterému scházejí struny.

Marius lehce ustoupil.

„Slečno,“ řekl schladnou vážností, „mám tu obálku, okteré se domnívám, že patří vám. Dovolte, abych vám ji odevzdal.“

Podal jí obálku, vníž byly čtyři dopisy.

Zatleskala rukama azvolala:

„Co jsme se jí nahledaly.“

Potom prudce uchopila balíček, otevřela obálku apokračovala:

„Panebože! Co jsme se toho se sestrou nahledaly! Avy jste to našel! Na bulváru, viďte, určitě na bulváru? Asi nám to upadlo, když jsme utíkaly. To má maličká sestra provedla tuhle hloupost! Když jsme se vrátily domů, už jsme to neměly. Protože jsme nechtěly dostat bití, to by bylo zbytečné, to by bylo docela zbytečné anemělo by to vůbec smysl, řekly jsme, že jsme dopisy odevzdaly aže nám všude řekli: Nic! Ateď jsou chudinky dopisy na světě! Ajak jste poznal, že jsou mé? Podle písma, ne? To jsme tedy včera večer vrazily do vás? Nebylo vidět, že? Řekla jsem sestře:

,Je to pán?‘ Asestra odpověděla: ‚Zdá se mi, že je to pán znašeho domu.‘“

Mezitím rozložila žádost adresovanou dobročinnému pánovi zkostela Saint-Jacques-du-Haut-Pas.

„Podívejme se!“ řekla. „To je tomu starému pánovi, který chodí na mši. Teď je právě čas. Donesu mu to psaní. Snad nám dá na snídani.“

Potom se rozesmála adodala:

„Víte, co to znamená, když se dneska najíme? To do sebe naráz vpravíme předvčerejší snídani, předvčerejší oběd, včerejší snídani avčerejší oběd. Hrome, jestliže se vám to nelíbí, chcípněte, mrchy!“

To Mariovi připomnělo, proč vlastně děvče přišlo.

Hledal vkapsách uvesty, ale nic nenašel.

Děvče pokračovalo azdálo se, že mluví, jako by si neuvědomovalo, že Marius je přítomen:

„Kolikrát jdu večer ven! Kolikrát se nevrátím! Loni vzimě, než jsme přišli sem, jsme bydlili pod oblouky mostu. Tiskli jsme se ksobě, abychom nezmrzli. Sestra plakávala. Ata voda, jak je to smutné! Když mě napadlo, abych se utopila, říkala jsem si: Ne, je příliš studená. Chodím sama, kdy se mi zlíbí, ačasto se vyspím vpříkopě. Víte, když jdu vnoci po bulváru avidím rozsochaté větve stromů adomy vysoké ačerné jako věže Notre-Dame, představuju si, že bílé stěny jsou řeka, aříkám si hele, tady je voda! Hvězdy jsou jako lampióny na nějaké slavnosti, zdá se, že čadí avítr je zháší, celá jsem vyjevená, je mi, jako by mi do uší funěli koně; ačkoliv je noc, slyším kolovrátek, tkalcovské stavy akdovíco ještě. Zdá se mi, že po mně házejí kamením, já utíkám, všechno se točí, všechno se točí. To je vám divné, když člověk nejí.“

Plaše se podívala na Maria.

Marius hledal po všech kapsách akonečně našel pět franků, šestnáct sou. To bylo všechno, co vté chvíli měl. „Na oběd přece ještě mám, azítra uvidíme, co bude.“ Nechal si šestnáct sou apět franků dal děvčeti.

Dívka chtivě peníze přijala.

„Sláva!“ zvolala. „Slunce vysvitlo!“

Apokračovala, jako by jí vmozku slunce rozehřálo lavinu hantýrky:

„Pětifrank! Svítivý! Monarcha! Vtéhle díře! To je fajn. Vy jste ale dobrý kluk. Srdce vám věnuju. Sláva, kluci! Dva dny bude co žrát! Maso! Báječná polívka! To si dáme do frňoly!“

Upravila si košili na rameni, hluboce se Mariovi uklonila, důvěrně na něho zamávala hubenou rukou azamířila ke dveřím se slovy:

„Tak se mějte, pane. Teď vyhledám toho starýho.“

Když odcházela, spatřila na prádelníku suchou kůrku, která tam vprachu plesnivěla; vrhla se na ni, zakousla se do ní azabručela:

„Ta je dobrá; ale tvrdá; zuby si na ní vylámu.“

Potom vyšla zmístnosti.

(5)
Okénko prozřetelnosti

Už pět let žil Marius vchudobě, vnedostatku, vtísni, ale všiml si, že vůbec nepoznal pravou bídu. Teprve teď ji spatřil. To ubohé stvoření, které mu právě přešlo před očima, ji ztělesňovalo. Kdo viděl bídu muže, neviděl vlastně nic. Je třeba poznat bídu ženy; akdo spatřil bídu ženy, nepoznal nic; je třeba poznat bídu dítěte.

Když je muž dohnán knejzazší hranici, sahá kposledním možnostem záchrany. Běda bezbranným bytostem, které ho obklopují! Práce, mzda, chléb, jiskra, odvaha, dobrá vůle, všechno mu chybí najednou. Hasne mu světlo denní isvětlo vduši. Vtom setmění se muž setkává se slabostí ženy adítěte astrhává je do mravní špíny.

Pak jsou možné všechny ohavnosti. Zoufalství je odděleno jenom křehkými stěnami od neštěstí azločinů.

Zdraví, mládí, čest, svaté aplaché něžnosti ještě neporušeného těla, srdce, panenství, cudnost, tato pokožka duše, jsou odporně zpracovávány doteky, které si hledají cestu; narazí-li však na zhnusení aodpor, smiřují se sporážkou. Otcové, matky, děti, bratři, sestry, muži, ženy, dívky se spojují aseskupují jako nerostné drúzy vmlhavé směsici pohlaví, příbuznosti, věku, špatnosti inevinnosti. Vmizerné díře osudu se choulí opřeni jedni odruhé. Žalostně se na sebe dívají. Nešťastníci! Jak jsou bledí! Je jim zima! Zdá se, že žijí na planetě mnohem vzdálenější od slunce než my.

To děvče bylo pro Maria poselkyní temnot.

Odhalilo mu ošklivou stránku noci.

Marius si vyčítal, že byl tak zaměstnán myšlenkami atoužením, že dosud neměl kdy, aby se podíval na sousedy. Zaplatil za ně nájemné jakoby mimochodem; to by byl udělal každý; ale Marius by jim chtěl prokázat něco lepšího. Bože! Vždyť ho jenom zeď dělila od těch opuštěných lidí, kteří tak mimo všechen svět tápou ve tmě; chodil kolem nich avlastně byl posledním článkem lidského rodu, skterým přišli do styku; tušil sice, že vedle něho žijí, spíše živoří, apřece si jich nevšiml. Po celé dny, každou chvíli je slyšel chodit, přecházet, vstupovat, odcházet, mluvit, anikdy toho nedbal! Vjejich slovech zněly vzlyky, aon je ani nezaslechl! Jeho myšlenky byly jinde, utápěly se ve snu, vnemožném záření, vneskutečné lásce, vbláhovostech; azatím vedle něho skomírali lidé, bratři vJežíši Kristu, příslušníci jeho národa! Askomírali zbytečně. On byl dokonce částí jejich neštěstí azvětšoval je, protože kdyby byli měli jiného souseda, souseda, který by neměl hlavu stále voblacích abyl všímavější, kdyby to byl obyčejný člověk dobrého srdce, byl by si jejich bídy všiml, byl by slyšel jejich volání opomoc, abylo jim už dávno pomoženo aoni zachráněni! Zdálo se sice, že jsou hodně zkažení, hodně zvrhlí, hodně zdeptaní, dokonce odporní, ale jak málo je těch, kdož padli aneztratili přitom lidskou důstojnost; ostatně je hranice, kde se nešťastníci, zbědovaní ubožáci alidé špatní mísí aspojují vjediné označení, jež jim vtiskuje osud: bídníci. Čí je to chyba? Nemá potom být láska kbližnímu tím větší, čím větší byl jeho pád?

Marius, který byl sám sobě učitelem, jak se děje uryze poctivých duší, vyplísnil se víc než zasluhoval; hleděl ustavičně na zeď, která ho dělila od Jondrettových, jako by tam mohl proniknout pohledem plným soucitu anešťastníky zahřát. Stěna byla pouhou přepážkou zlatí atrámů ohozených maltou, ajak jsme právě řekli, pronikal jí každý hluk akaždé slovo. Jen fantasta jako Marius si mohl toho nevšimnout. Ani ze strany Mariova pokoje, ani uJondrettových nebyla příčka polepena papírem; bylo vidět její obnaženou plochu. Marius si docela bezděčně prohlížel tu přepážku; někdy ve snění zkoumáme, pozorujeme abádáme, aniž si uvědomíme, že při tom přemýšlíme. Pojednou se vzpřímil, protože nahoře ustropu mezi třemi latěmi zpozoroval trojhrannou díru. Sádra, která pravděpodobně kdysi zaplňovala tento otvor, opadala, takže by ten, kdo vystoupil na prádelník, viděl do Jondrettova obydlí. Soustrast je amá být zvědavá. Díra byla jakýmsi okénkem. Je dovoleno potajmu si prohlédnout nešťastníka, aby mu mohla být poskytnuta pravá pomoc. „Podívejme se trochu na ně,“ pomyslil si Marius, „ajak daleko to snimi došlo.“

Vylezl na prádelník, přiblížil ke škvíře oko apodíval se.

(6)
Divoch vpelechu

Jako lesy, tak iměsta mají doupata, vnichž se ukrývá všechno, co mají nejhrozivějšího anejobávanějšího. Jenomže to, co se takto ukrývá vměstě, je divoké, nečisté anízké, to znamená odporné, kdežto tvor, který se ukrývá vlese, je divoký, plachý avelký, tudíž krásný. Brloh jako brloh, ale zvířatům dáme před lidmi přednost. Doupata jsou tedy lepší než pelechy.

Marius spatřil pelech.

Marius byl chudobný amístnost, vníž bydlil, se mu vtom podobala. Jeho chudoba však prozrazovala ušlechtilost, aproto také jeho podkrovní světnička dojímala čistotou.

Naproti tomu brloh, do kterého se vté chvíli Marius zahleděl, byl odpuzující, čpěl nečistotou, byl jaksi zamořený, ponurý aodporný. Všechen nábytek tvořila jediná slámou vypletená židle, neforemný stůl, několik starých střepů ave dvou koutech dvě nepopsatelně ubohá lůžka; světlo dopadalo jen vikýřovým oknem se čtyřmi tabulkami opředenými pavučinou. Vikýřem ho vnikalo do brlohu právě tolik, aby lidský obličej vypadal jako tvář přízraku. Zdálo se, že zdi jsou stiženy leprou. Vyrážely na nich zářezy ajizvy jako na obličeji znetvořeném nějakou strašnou nemocí. Potily se ahnisaly vlhkostí. Na zdech byly uhlem hrubě načmárané nechutné obrazy.

Světnice, vníž bydlil Marius, měla podlahu zpotlučených dlaždiček, kdežto tahle světnice nebyla ani vydlážděná, ani neměla dřevěnou podlahu; chodilo se tam po původní do černa zašlapané sádrové maltě, která pod nohama úplně zčernala. Na nestejnoměrně vyšlapané podlaze, do níž se zažral prach– zůstal neporušený jen proto, že se ho nikdy nedotklo koště–, se vpodivném neladu válely staré ponožky, sešlapané střevíce, hadry aodporné cáry. Zato měla komora krb. Však taky nájemné činilo čtyřicet franků ročně. Vkrbu bylo všechno možné: ohřívadlo, hrnec, rozštípaná prkna, hadry na hřebících, ptačí klec, popel adokonce itrochu ohně. Dva kusy ohořelého dřeva tu smutně čadily.

Aještě něco zvyšovalo hrůznost doupěte: jeho prostornost. Střídaly se tam výběžky azákoutí, černé zející díry pod svahem střechy svýklenky avýstupky. Tím vznikaly neprozkoumatelné kouty, vnichž se, jak se zdálo, usadili pavouci velcí jako pěst, sviňky široké jako chodidlo, asnad idokonce jakési lidské příšery.

Jedno lůžko stálo udveří, druhé uokna. Obě se dotýkala krbu, právě naproti Mariovi.

Vrohu vedle otvoru, kterým se Marius díval, visela na zdi barevná rytina vrámu zčerného dřeva, pod níž bylo velkými písmeny napsáno: SEN. Na obraze byla dřímající žena se spícím dítětem na klíně aorel vmracích skorunou vdrápech. Žena jako by ze sna odsouvala korunu od hlavičky dítěte. Vpozadí ve vší slávě stál Napoleon aopíral se osytě modrý sloup, ozdobený tímto nápisem:

MARINGO

SLAVKOF

JENA

WAKRÁM

JÝLOVÉ

Pod tímto obrazem byla ozeď opřena dřevěná deska, spíše delší než širší. Vypadala jako obraz obrácený pomalovanou stranou ke stěně, nebo jako zrcadlo, které někdo sundal azapomněl pověsit.

Ustolu, na němž Marius viděl péro, inkoust apapír, seděl asi šedesátiletý muž, malý, hubený, zsinalý, těkavého pohledu, sneklidným, prohnaným akrutým výrazem; odporný lump.

Kdyby se byl na tento obličej zadíval Lavater, byl by vněm jistě našel společné rysy supa aprokurátora; dravý pták asvárlivý pletichář se tu zohavovali navzájem, doplňujíce tak jeden druhého– pletichář obviňuje dravce zmrzkosti adravec odhaluje hroznou tvář hádavého tyrana.

Muž měl dlouhou šedou bradku. Zpod ženské košile mu bylo vidět zarostlou hruď apaže zježené šedými chlupy, kalhoty měl zablácené azbot mu čouhaly prsty.

Vústech měl dýmku akouřil. Chleba vdoupěti neměli, ale na tabák přece jen zbylo.

Psal dopisy, podobné asi těm, které Marius četl.

Vrohu stolu ležela stará, načervenalá kniha svytrhanými listy; podle dvanácterkového formátu se dalo soudit, že je to román. Na deskách byl velkým písmem vytištěn titul BŮH, KRÁL, ČEST ADÁMY, NAPSAL DUCRAY-DUMINIL. 1814.

Muž psal, mluvil nahlas aMarius slyšel tato slova:

„Když si člověk uvědomí, že ani po smrti není rovnost! Podívejte se na Père-Lachaise! Velcí, to znamená ti, kdo jsou bohatí, mají na kopci vydlážděnou cestu vakaciovém stromořadí. Přijedou si tam vozem. Ale obecný lid, chudáky anešťastníky, ty strčí dolů, kde je bláta až po kolena, do děr, do vlhka. Dávají je tam, aby rychleji shnili. Ani navštívit je člověk nemůže, ledaže by se chtěl utopit vblátě.“

Tady se zarazil, uhodil pěstí na stůl azaskřípal zuby:

„Ach, nejraději bych sežral celý svět!“

Tlustá, asi čtyřicetiletá ženská, které však mohlo být také sto let, seděla ukrbu naboso.

Iona měla na sobě jenom košili apletenou sukni, vyspravovanou kusem starého sukna. Polovinu sukně zakrývala hrubá zástěra. Ačkoliv žena byla přikrčená aschoulená, přece bylo patrno, že je velmi vysoká. Vedle svého manžela vypadala jako obr. Měla odporné ryšavé prošedlé vlasy, do nichž si co chvíli zajela ohromnýma amastnýma rukama sploskými nehty.

Vedle ní na zemi ležela dokořán otevřena kniha téhož formátu, jaká byla na stole; pravděpodobně jiný díl románu.

Na jednom lůžku spatřil Marius vyčouhlou holčičku, snohama spuštěnýma kzemi; byla téměř nahá azdálo se, že ani neposlouchá, ani nevidí, ani nežije.

Pravděpodobně mladší sestra děvčete, které přišlo kněmu.

Bylo jí asi jedenáct nebo dvanáct let. Když si ji blíže prohlédl, poznal, že je jí dobrých čtrnáct. Bylo to děvče, které včera večer na bulváru říkalo: „To sem si to, panečku, frčela!“

Patřila kneduživému druhu lidí, kteří dlouho zůstávají zakrnělí, ale potom náhle vyrostou. Nouze pěstuje takové smutné lidské rostliny. Tyto bytosti nemají ani dětství, ani mládí. Vpatnácti letech vypadají na dvanáct avšestnácti na dvacet. Dnes jsou dětmi azítra ženami. Dalo by se říci, že přeskakují životní období, aby dříve skončily.

Vtuto chvíli vypadalo to stvoření jako dítě.

Nikde vbytě nebylo vidět, že by se na něčem pracovalo; ani stopa po nějakém řemesle, žádný kolovrat či jiný nástroj. Vkoutě se válely podezřelé kusy starého železa. Panovala tam tupá lenost, která přichází po zoufalství apředchází smrtelný zápas.

Marius chvíli prohlížel to neutěšené prostředí, mnohem strašnější než vnitřek hrobu, protože zde se dosud pohybovaly lidské duše ablikal život.

Podkrovní komora, sklep, hluboká jáma, ve které se na samém spodku společenské budovy plazí ubožáci anuzáci, není ještě tak docela hrobem, je to teprve předsíň hrobu, ajako bohatí vystavují svou nádheru při vstupu do paláců, tak se zdá, že ismrt, která je docela blízko, ukládá nejhorší bídu do tohoto předsálí.

Muž umlkl, žena nepromluvila aděvče snad ani nedýchalo. Ozývalo se jenom skřípání péra po papíru.

Muž zabručel, aniž přestal psát:

„Holota! Holota! Všechno je holota!“

Tato obměna Šalomounova zvolání vynutila ženě povzdech.

„Přítelíčku, uklidni se,“ řekla. „Netrap se tím, chlapče! Nestojí to za to, abys všem těm lidem psal.“

Vbídě se těla tisknou jedno ke druhému jako vchladu, ale srdce se odcizují. Tato žena podle všech známek zřejmě kdysi milovala svého muže veškerou láskou, jíž byla schopna, ale vdenních potyčkách ahádkách zaviněných strašnou bídou, tísnící rodinu, vní tento cit úplně odumřel. Pro manžela jí zbyl jenom vyhaslý popel lásky. Jak tomu často bývá, něžná oslovení přežila zamilovanost. Žena mu říkala „drahoušku, chlapče, přítelíčku“ atd. jenom ústy; srdce mlčelo.

Muž se znovu pustil do psaní.

(7)
Strategie ataktika

Marius, jemuž tato podívaná svírala srdce, chtěl právě sestoupit se své improvizované rozhledny, když jeho pozornost připoutal azadržel ho na místě jakýsi hluk.

Dveře komory se prudce otevřely.

Na prahu se objevila starší dcera.

Na nohou měla velké mužské střevíce, zamazané blátem, které jí vystříklo až na zarudlé kotníky ana starý, rozedraný plášť, který Marius na ní před hodinou neviděl: patrně jej odložila za dveřmi, aby vzbudila větší soustrast, ateprve při odchodu jej za dveřmi opět oblékla. Vstoupila, zabouchla za sebou dveře, zastavila se, aby nabrala dechu, asvýrazem triumfu aradosti vykřikla:

„Už jde!“

Otec se na ni podíval, žena obrátila hlavu, sestřička se ani nehnula.

„Kdo?“ otázal se otec.

„Pán.“

„Dobrodinec?“

„Ano.“

„Zkostela Saint-Jacques-du-Haut-Pas?“

„Ano.“

„Ten starý?“

„Ano.“

„Apřijde?“

„Jde za mnou.“

„Víš to jistě?“

„Jistě.“

„Tak tedy opravdu přichází?“

„Přijíždí ve fiakru.“

„Ve fiakru? To je Rothschild!“

Otec vstal.

„Jak to víš tak určitě? Jak je možné, že jsi tu dřív, přijíždí-li on ve fiakru? Dalas mu alespoň adresu? Řekla jsi mu, že jsou to poslední dveře na konci chodby vpravo? Aby se nezmýlil! Tedy jsi ho přece zastihla vkostele? Co ti řekl?“

„No, no, no!“ pravila dívka. „Jak pospícháš, tatínku! Tak poslouchej: vešla jsem do kostela, byl na obvyklém místě, poklonila jsem se, odevzdala dopis, on si jej přečetl ařekl mi: ‚Kde bydlíte, drahé dítě?‘ Řekla jsem mu: ‚Pane, povedu vás.‘ Řekl mi: ‚Ne, dejte mi adresu; dcera chce ještě něco nakoupit; vezmu si povoz apřijedu zároveň svámi.‘ Dala jsem mu adresu. Když jsem mu řekla, vkterém domě bydlím, byl jaksi překvapen achvíli váhal, potom však přece jen řekl: ‚To je jedno; přijdu.‘ Po mši jsem viděla, jak sdcerou vychází zkostela, avšimla jsem si, jak vstupují do fiakru. Anezapomněla jsem mu připomenout, že to jsou poslední dveře na konci chodby vpravo.“

„Aproč myslíš, že přijde?“

„Právě jsem viděla, že ulicí Petit-Banquier přijíždí fiakr. Proto jsem tak běžela.“

„Jak víš, že je to právě ten fiakr?“

„Přece jsem si všimla čísla.“

„Ajaké je to číslo?“

„440.“

„Dobrá, jsi chytrá holka.“

Drze pohlédla na otce aukázala boty, které měla na nohou.

„Chytrá holka, to je možné, ale říkám ti, že si už nikdy nenatáhnu ty škrpály aže je nechci, předně proto, že by vnich člověk přišel ozdraví, aza druhé, že se mi strašně hnusí. Není nic hroznějšího než podrážky, které se promáčejí aještě ktomu při každém kroku čvachtají. To chodím raději bosa.“

„To máš pravdu,“ odpověděl otec mírným tónem, který se lišil od dceřiny hrubosti, „ale nezapomeň, že tě do kostela bez bot nepustí. Chudí lidé tam musí mít na nohou boty. Kdobrému Pánubohu nesmíš bosa,“ dodal trpce. Potom se vrátil kpředmětu, který ho nadobro zaujal: „Víš určitě, že přichází?“

„Je mi vpatách,“ odpověděla holka.

Muž se vztyčil. Obličej mu zazářil.

„Ženo!“ zvolal. „Slyšíš! Dobrodinec přichází. Udus oheň.“ Polekaná žena se ani nepohnula.

Smrštností kouzelníka popadl Jondrette na krbu hrnec suraženým uchem, achrstl na řeřavé kusy uhlí vodu.

Pak se obrátil kstarší dceři:

„Ty vytrhej slámu ze židle!“

Děvče neporozumělo.

Uchopil tedy židli ajedním kopnutím protrhl vypletené sedadlo. Noha mu projela židlí. Když ji vytahoval, otázal se:

„Je venku zima?“

„Veliká. Sněží.“

Otec se obrátil kmladší holce, která seděla na lůžku uokna, ahromovým hlasem na ni křikl:

„Rychle! Dolů zpostele, lenochu. Co nic neděláš? Rozbij jednu tabulku.“

Třesouc se zimou seskočila holčička zpostele.

„Rozbij tabulku!“ opakoval.

Děvče zůstalo zaraženě stát.

„Slyšíš mě?“ opakoval otec, „říkám ti, abys rozbila tabulku!“

Sjakousi poděšenou poslušností vystoupilo dítě na špičky apěstí uhodilo do okenní tabulky. Sklo se rozbilo ahlučně se sesypalo na zem.

„Dobře,“ řekl otec.

Byl vážný apříkrý. Chvatně přeletěl pohledem všechna zákoutí komory jako generál udílející před bitvou poslední rozkazy.

Matka, která dosud neřekla ani slova, vstala azeptala se dutým hlasem protahujíc slabiky, jako by jí vázly vhrdle:

„Drahoušku, co chceš dělat?“

„Lehni si do postele,“ odpověděl muž.

Přízvuk nedovoloval námitku. Matka poslechla atěžce se vrhla na bídné lůžko.

Zatím se vkoutě ozvalo vzlykání.

„Co je?“ zvolal otec.

Mladší dcera, aniž vystoupila ze stínu, kde byla přikrčena, ukázala zakrvácenou pěst. Pořezala se při rozbíjení okenní tabule; přistoupila kposteli, na níž ležela matka, atichounce vzlykala.

Teď bylo na matce; zdvihla se akřičela:

„Tak vidíš, jaké děláš hlouposti! Pořezala se, když rozbíjela tvou tabulku.“

„Tím líp,“ vzkřikl muž, „tak jsem to také myslil.“

„Jakže– tím líp?“ zvolala žena.

„Ticho,“ rozkázal muž, „ruším svobodu slova.“

Potom roztrhl ženskou košili, kterou měl na sobě, utrhl zní cár achvatně jím zabalil krvácející pěst maličké.

Pak se spokojeně podíval na svou rozdrbanou košili.

„Košile by ušla,“ řekl, „teď je všechno vnejlepším pořádku.“

Rozbitou tabulí fičel ledový vítr adral se do komory. Mlha pronikala dovnitř arozlézala se jako bělavá vata, nestejnoměrně rozhazovaná neviditelnými prsty. Roztlučeným oknem bylo vidět, že padá sníh. Mráz, přislíbený sluncem na Hromnice, se přesně dostavil.

Otec se ještě rozhlédl, jako by se chtěl přesvědčit, že na nic nezapomněl. Vzal starou lopatku apopelem posypal dříví vkrbu, aby zastřel každou stopu.

Pak se vztyčil aopřel se okrb.

„Teď můžem dobrodince přijmout,“ řekl.

(8)
Paprsek vpelechu

Větší děvče přistoupilo kotci, přitisklo mu svou ruku na jeho ařeklo:

„Vidíš, jaká je mi zima.“

„Ach,“ odpověděl otec, „mně je ještě větší zima.“

Matka zuřivě vykřikla:

„Ty máš vždycky všeho víc. Izlého.“

„Kuš!“ řekl muž.

Matka utichla, protože postřehla, že tentokrát se manžel na ni podíval docela jinak.

Vbrlohu bylo chvíli ticho. Starší dcera lhostejně loupala bláto zokraje pláště, mladší plakala; matka jí vzala hlavu do obou rukou, pokryla ji polibky ařekla:

„Drahoušku, prosím tě, neplač; vždyť to nic není aotec se bude zlobit.“

„Ne!“ zvolal otec. „Breč, breč, to dělá dobře!“

Pak se obrátil kstarší holce:

„Poslouchej, on nepřichází! Co když vůbec nepřijde! To bych pro nic za nic uhasil oheň, roztrhal košili, zkazil židli arozbil okno!“

„Aporanil maličkou!“ šeptala matka.

„Víte,“ pokračoval otec, „že tady vtý mizerný díře je psí zima? Ajestli ten člověk nepřijde! To se ví; nechá nás čekat. Říká si: jen ať si počkají; kničemu jinému nejsou. Ach, jak nenávidím ty boháče; sjakým jásotem aradostí, nadšením azadostiučiněním bych je všechny zardousil, všechny, kdo předstírají lidumilnost, chodí ke zpovědi, na mši, dají na kněžoury, na užvaněné flanďáky, aprotože si tito lidé myslí, že stojí nad námi, přicházejí nás ponižovat, přinesou nám chleba ašatstvo, jak říkají; zatím to jsou hadry, které nemají cenu ani čtyři sou.

Ato já nechci, holoto! Chci peníze. Ach peníze, ty nám nikdy nedají, protože říkají, že jsme opilci apovaleči aže bychom je propili. Aco jsou oni ačím byli po celý svůj život? Zloději! Jinak by nebyli zbohatli. Eh, celá společnost by se měla popadnout za šos avyhodit do povětří. Pravda, všechno by se rozmlátilo, ale aspoň by nikdo nic neměl, auž to by byl pokrok!… Ale co dělá ten tvůj pan dobrodinec? Přijde? Asi zapomněl adresu, hlupák! Vsadím se, že to staré hovado…“

Vté chvíli někdo zaklepal na dveře; muž se vrhl ke dveřím, otevřel je, hluboce se klaněl apřeuctivě se usmívaje volal:

„Vstupte, pane! Račte vstoupit, ctihodný dobrodinče, avaše roztomilá slečna také!“

Na prahu komory se objevil postarší pán amladá dívka.

Marius neodstoupil ze svého místa. To, co vtuto chvíli pocítil, není možno lidským jazykem vyslovit.

Byla to Ona.

Kdo miloval, ví, kolik zářivých významů mohou obsahovat tři písmena slova ona.

Skutečně to byla ona. Marius ji stěží poznával světelným oparem, který se mu najednou rozprostřel před očima. Bylo to vskutku to ztracené sladké stvoření, hvězda, která mu po šest měsíců svítila, byly to skutečně její oči, čelo, ústa, ta krásná, tak dlouho postrádaná tvář, která mu kamsi zmizela ajeho zanechala černé beznaději. Ztracené štěstí se znovu vynořilo!

Zjevilo se vtom stínu, vté díře, vodporném brlohu, vtakové hrůze!

Marius se celý chvěl. Opravdu, byla to ona! Bušení srdce mu bránilo jasně vidět. Cítil, že nepotřebuje mnoho, aby se rozplakal. Konečně ji vidí po tolikerém marném hledání! Bylo mu, jako by byl ztratil duši aprávě ji našel.

Byla stále stejná, jen trochu bledší. Jemný obličej byl orámován kloboukem zfialového sametu apod černým atlasovým kabátkem se rýsovala její postava. Zpod dlouhé sukně vyhlížela malá noha, sevřená vhedvábném střevíčku.

Přišla vdoprovodu pana Leblanka.

Učinila několik kroků apoložila na stůl dosti velký balík.

Starší Jondrettova dcera ustoupila ke dveřím azachmuřeně zírala na sametový klobouk, na hedvábný kabátek aokouzlující ašťastný obličej.

(9)
Jondrette skoro pláče

Obydlí bylo tak temné, že lidem, kteří přicházeli zvenčí, jistě připadalo jako sklepení. Oba příchozí postupovali váhavě, protože stěží rozeznávali předměty okolo sebe, zatímco si je obyvatelé, zvyklí na šero, důkladně prohlédli.

Pan Leblanc se sdobrým asmutným pohledem přiblížil ařekl Jondrettovi:

„Pane, vtomto balíku najdete nové obleky, punčochy avlněné pokrývky.“

„Andělský dobrodinec nás zahrnuje laskavostí,“ pravil Jondrette auklonil se až kzemi. Potom se naklonil kuchu starší dcery, azatímco pan Leblanc sdívkou prohlíželi žalostný vnitřek, zašeptal jí rychle do ucha:

„Tak co jsem říkal? Obnošené hadry! Žádné prachy! Všichni jsou stejní. Poslechni, jak byl podepsán dopis tomu starému hlupákovi?“

„Fabantou,“ odpověděla holka.

„Dramatický umělec. Dobrá!“

Ještě štěstí, že se na to Jondrette zeptal, protože vpříštím okamžiku se pan Leblanc kněmu obrátil asvýrazem člověka, který si nemůže vzpomenout na jméno, mu řekl:

„Vidím, že jste skutečně hoden politování, pane…“

„Fabantou,“ odpověděl Jondrette chvatně.

„Pane Fabantou, ano, ano, vzpomínám si.“

„Dramatický umělec, pane, aumělec, který měl úspěchy.“

Jondrette usoudil, že nastala chvíle, aby dobrodince dojal. Hlasem, vněmž zněla laciná sláva jarmarečního komedianta iponíženost pouličního žebráka, zvolal: „Žák Talmův. Jsem žák Talmův! Kdysi se na mě smálo štěstí. Běda! Teď mám jenom bídu. Vidíte, dobrodinče, nemáme chléb, nemáme oheň. Mé ubohé dětičky nemají tepla. Má jediná židle je knepotřebě, okenní tabulka rozbitá! Všechno se časem zničí. Manželka na lůžku nemocná!“

„Ubohá žena!“ řekl pan Leblanc.

„Adítě je zraněné!“ dodal Jondrette.

Příchod cizích lidí děvče rozptýlil tak, že přestalo vzlykat aprohlíželo si „slečinku“.

„Breč, řvi přece!“ řekl Jondrette tiše.

Zároveň je štípl do zraněné ruky. To všechno provedl sobratností kejklíře.

Maličká hlasitě vyjekla.

Zbožňovaná dívka, které Marius vsrdci říkal „má Uršula“, rychle přistoupila.

„Ubožátko,“ řekla.

„Podívejte se, krásná slečno,“ pokračoval Jondrette. „Jak jí ruka krvácí! Stalo se jí to při práci ustroje, kterou vydělává šest sou denně. Možná že bude nutno uříznout jí celou paži!“

„Skutečně?“ řekl starý pán rozčileně.

Maličká se domnívala, že otec mluví vážně, aproto se znova rozplakala.

„Bohužel ano, dobrodinče,“ odpověděl otec.

Jondrette si již chvíli prohlížel dobrodince zvláštním pohledem. Při hovoru ho pronikavě pozoroval, jako by pátral ve vzpomínkách. Náhle použil okamžiku, kdy se oba návštěvníci se zájmem vyptávali maličké na poraněnou ruku, poodešel kženě, která ležela se sklíčeným atupým výrazem vtváři, arychle, ale velmi tiše jí řekl:

„Dobře si ho prohlédni!“

Potom se otočil kpanu Leblankovi apokračoval vnářku:

„Podívejte se, pane! Mým jediným oblekem je košile mé manželky, roztrhaná, teď uprostřed zimy! Nemohu vycházet, protože nemám kabát. Kdybych měl jen trochu slušný kabát, došel bych si kslečně Marsové, která mě zná amá mě velmi ráda. Nebydlí vulici Tour-des-Dames? Víte, pane, že jsme spolu hráli na venkově? Dělil jsem se sní ovavříny. Célimèna by mi pomohla, pane! Elmira by dala almužnu Belizarovi! Azatím nic, pranic! Vdomě jako vymeteno! Žena je nemocná, anikde ani sou. Dcera nebezpečně zraněná, anikde ani sou. Manželka má záduchu. Věk ašpatné nervy mají na tom svůj podíl. Potřebovala by ošetření adcera také. Ale lékař! Alékárník! Jak je zaplatit? Scházejí nám groše. Před deseti centimy bych poklekl, pane!

Vidíte, kam až je zatlačeno umění! Vidíte to, krásná slečno, avy, můj vzácný ochránče, vy, kteří vdechujete ctnost adobrotu aplníte jí chrám, vněmž vás má dcera denně vídá, protože se tam chodí modlit… Své dcery vychovávám vnáboženství, pane. Nechtěl jsem, aby se chytily divadla. Nedej Bože, aby jako nějaké poběhlice na této cestě klopýtly! Nežertuju. Vtloukám do nich čest, morálku actnost! Zeptejte se jich. Musí jít přímou cestou. Mají přece otce. To nejsou nešťastnice, které začínají tím, že nemají rodinu, akončí tím, že se provdají za veřejnost. Nejdřív je to slečna Nicková, apotom je paní Veřejná. Hrome! To se ve Fabantouově rodině nedělá! Hodlám je vychovat počestně, aby byly ctnostné, aby byly něžné aaby, sakra!, věřily vBoha!– Nuže, vzácný pane, víte, co se zítra stane? Zítra je 4. února, osudný den, poslední lhůta, kterou mi domácí dal; jestliže dnes večer nezaplatím, pak já, moje starší dcera, moje manželka ato zraněné dítě shorečkou, všichni čtyři budeme vyhozeni na ulici, na bulvár, pod širé nebe, na déšť, do sněhu. Vidíte, pane! Jsem dlužen za čtyři kvartály, za rok! To je šedesát franků!“

Jondrette lhal. Činže za rok stála čtyřicet franků anemohl být dlužen za čtyři období, protože před půl rokem Marius za něho dvě zaplatil.

Pan Leblanc vytáhl zkapsy pětifrank ahodil jej na stůl.

Jondrette měl dosti času, aby starší dceři zavrčel do ucha: „Vidíš ho, lakotu! Co si počnu spěti franky? Tím mi neuhradí ani židli ani okenní tabulku! Apak si dělej výlohy!“

Zatím pan Leblanc svlékl důkladný hnědý redingot, který měl přes lehčí modrý kabát, apřehodil jej přes opěradlo židle.

„Pane Fabantou,“ pravil, „mám jenom pět franků, ale doprovodím dceru apřijdu večer; dnes večer musíte zaplatit činži, viďte?“

Jondrettův obličej podivně zazářil. Chvatně odpověděl:

„Ano, vzácný pane. Vosm hodin musím být udomácího.“

„Budu zde všest hodin apřinesu vám šedesát franků.“

„Dobrodinče!“ zvolal jondrette radostí bez sebe.

Atiše dodal:

„Ženo, dobře si ho prohlédni!“

Pan Leblanc nabídl rámě mladé krasavici azamířil ke dveřím.

„Všest hodin?“ ozval se Jondrette.

„Přesně všest.“

Vtom okamžiku si starší Jondrettova dcerka povšimla redingotu na židli.

„Pane,“ řekla, „zapomněl jste redingot.“

Jondrette se obrátil na dceru se zdrcujícím pohledem ahrozivým pokrčením ramen.

Pan Leblanc se obrátil asúsměvem odpověděl: „Nezapomněl, nechal jsem jej zde.“

„Ach, ochránče!“ řekl Jondrette, „vzácný dobrodinče! Rozplývám se vslzách! Dovolte, abych vás alespoň doprovodil kfiakru.“

„Půjdete-li ven,“ odpověděl pan Leblanc, „oblečte si ten svrchník. Je skutečně velká zima.“

Jondrette se nedal dvakrát pobízet. Rychle si navlékl hnědý redingot.

Když všichni tři vycházeli, Jondrette oba cizince hbitě předešel.

(10)
Sazba drožek: dva franky za hodinu

Ztoho výjevu Mariovi nic neušlo, apřece ve skutečnosti nic neviděl. Uchváceně se díval na mladou dívku avduchu ji objímal od té chvíle, co vstoupila do komory. Celou dobu návštěvy prožil ve vytržení, všechno jeho hmotné vnímání se zastavilo acelá duše se soustředila kjedinému bodu. Nevnímal dívku, nýbrž světlo, které se šířilo okolo atlasového kožíšku asametového klobouku. Kdyby hvězda Sirius vletěla do komory, nebyl by více oslněn.

Zatímco dívka rozvazovala balík, rozbalovala šaty apokrývky adobrotivě aněžně se vyptávala nemocné matky aporaněného děvčátka, číhal Marius na každý její pohyb asnažil se zachytit její řeč. Znal ty oči, čelo, krásu, postavu, chování, ale neznal zvuk jejího hlasu. Jednou vLucemburské zahradě se domníval, že zachytil několik slov, ale nebyl si naprosto jist. Byl by dal deset let života, kdyby byl mohl slyšet aodnést si vduši trochu zté hudby. Ale všechno se ztrácelo vkřiklavém nářku avřeštivém bědování Jondrettově. To mísilo hněv do Mariova obdivu. Něžně se na ni zadíval. Nedovedl pochopit, že skutečně vidí božské stvoření vstrašném doupěti uprostřed nečistých. Připadala mu jako kolibřík mezi ropuchami.

Když vyšla, jeho jediná myšlenka byla sledovat ji, jít po její stopě, nepustit ji zočí, dokud by se alespoň nedověděl, kde bydlí, neztratit ji znovu, když ji tak zázračně našel! Seskočil zprádelníku avzal si klobouk. Sotva položil ruku na kliku achystal se kodchodu, zastavil se. Chodba byla dlouhá, schody nepohodlné, Jondrette povídavý apan Leblanc tedy jistě dosud nenasedl do fiakru; kdyby se na chodbě nebo na schodech nebo vdomovních vratech otočil aMaria spatřil, jistě by ho to zneklidnilo auž by našel prostředek, jak znova amožná navždy uniknout. Co dělat? Počkat? Zatím však může fiakr odjet. Marius byl vrozpacích. Konečně se odvážil avyšel ze světnice.

Na chodbě už nikdo nebyl. Marius běžel ke schodům. Na schodech už také nikdo nebyl. Spěšně seběhl adostal se na bulvár právě vokamžiku, kdy fiakr zabočil za roh ulice Petit-Banquier avracel se do Paříže.

Marius pospíšil tím směrem. Když přišel na roh bulváru, zahlédl, jak fiakr ujíždí ulicí Mouffetard; byl již velmi daleko anebylo jej možno dohonit; má běžet za ním? To nešlo; ostatně, kdyby zvozu spatřili, jak za nimi upaluje, jistě by ho otec poznal.

Šťastná, neslýchaná náhoda mu přála, po bulváru vtu chvíli jela prázdná drožka. Jen do ní rychle naskočit apustit se za fiakrem, bylo to jisté, snadné abezpečné.

Dal kočímu znamení, aby zastavil, azvolal:

„Na hodinu!“

Marius byl bez nákrčníku, měl starý pracovní oblek, ukterého chyběly knoflíky, akošili vzáhybu na prsou roztrženou.

Kočí zastavil, zamrkal, natáhl kMariovi levou ruku ajemně zamnul palcem oukazováček.

„Co chcete?“ pravil Marius.

„Zaplatit předem,“ odpověděl kočí.

Marius si vzpomněl, že má jenom šestnáct sou.

„Kolik?“ otázal se.

„Čtyřicet sou.“

„Zaplatím, až se vrátíme.“

Kočí místo odpovědi zahvízdal nápěv písničky onehorázné lidské prostoduchosti arozhorleně švihl koně. Marius se zděšeně díval, jak drožka mizí. Pro čtyřiadvacet sou, které mu chyběly, ztrácel svou radost, štěstí, lásku, klesal zpátky do noci! Prohlédl aznovu oslepl! Musíme říci, že si trpce aslítostí vzpomněl na pětifrank, který ráno dal té ubohé holce. Kdyby měl pět franků, byl by zachráněn, vrátil by se životu, vyšel by zutrpení, ztemnot, ze samoty, znudy aomrzení zopuštěnosti; užuž navazoval černou nit svého osudu na krásnou, zlatou– ta mu zavlála před očima aznovu se přetrhla. Zoufale se vrátil do baráku.

Byl by si mohl říci, že pan Leblanc slíbil přijít opět aže ho tedy může stopovat večer, ale propadl takovému zoufalství, že si to vprvní chvíli neuvědomil.

Právě když vstupoval do baráku, zahlédl na druhé straně bulváru vedle opuštěné zdi ulice Barrière des Gobelins Jondretta, zabaleného do dobrodincova redingotu. Mluvil sčlověkem znepokojujícího zevnějšku, jakým se říká na předměstí pobudové: patří knim záhadní lidé, kteří vedou podezřelé monology, mají špatné myšlenky, spí obyčejně ve dne, což vzbuzuje podezření, že pracují vnoci.

Oba vchumelenici nehnutě stáli ahovořili, tvoříce dvojici, které by si byl strážník jistě povšiml, ale kterou Marius zahlédl jen letmo. Ať byl jakkoliv sklíčen, přece postřehl, že se pobuda, snímž Jondrette hovoří, podobá jistému Panchaudovi, řečenému Printanierovi, jinak Bigrenaillovi, kterého mu jednou Courfeyrac ukázal aoněmž šla ve čtvrti pověst, že je nočním chodcům nebezpečný. Vpředešlé knize jsme četli toto jméno. Panchaud, řečený Printanier, jinak Bigrenaille, se později objevil vnejedné vraždě aproslavil se jako světoznámý lotr; zatím byl znám jako darebák. Ještě dnes žije vústním podání lupičů azlodějů. Měl mnoho následovníků na sklonku minulého režimu. Večer sblížící se nocí, vhodině, kdy se tvoří hloučky ahovoří se potichu, se oněm mluvívalo ve „vlčí jámě“ ve Force. Vtomto vězení, na místě, kde se pod obchůzkovou cestou táhla odpadová roura, která vroce 1843 za bílého dne posloužila třiceti vězňům kneslýchanému útěku, jste si mohli na klenuté stěně kanálu přečíst jméno PANCHAUD, které tam odvážně sám vyryl při jednom ze svých pokusů oútěk. Již vroce 1832 byl pod dohledem policie, ale na jeviště zločinu dosud vážně nevystoupil.

(11)
Bída nabízí služby žalu

Marius vystoupil zvolna po schodech baráku; právě když se chystal vstoupit do své světničky, zahlédl na chodbě, že za ním jde starší Jondrettova dcera. Nechtěl ji ani vidět, jak mu byla protivná; měla jeho pět franků, ale bylo už příliš pozdě, aby je chtěl zpátky; drožka již dávno zmizela afiakr byl daleko. Ostatně by mu je jistě nevrátila. Také by bylo zbytečné se ptát, kde bydlí lidé, kteří je právě navštívili; bylo zřejmé, že to nevěděla, neboť dopis byl adresován: Panu dobrodinci zkostela Saint-Jacques-du-Haut-Pas.

Marius vstoupil do pokoje apřirazil za sebou dveře.

Nezavřely se však. Marius se obrátil aviděl, že čísi ruka přidržuje dveře pootevřené.

„Co je?“ otázal se. „Kdo je tu?“

Byla to starší Jondrettová.

„To jste vy?“ ozval se Marius téměř tvrdě. „Stále jenom vy. Co ode mne chcete?“

Vypadala zamyšleně anedívala se na Maria. Již nebyla tak jistá jako ráno. Nevstoupila astála ve stínu chodby, kde ji Marius viděl pootevřenými dveřmi.

„Tak co? Odpovíte?“ vyhrkl Marius. „Co chcete?“

Pozdvihla kněmu smutné oči, vnichž se zablesklo cosi neurčitého, ařekla:

„Pane Marie, vypadáte smutně. Co je vám?“

„Mně?“ otázal se Marius.

„Ano, vám.“

„Nic mi není.“

„Ale ano.“

„Ne.“

„Já ale říkám, že je.“

„Dejte mi pokoj.“

Marius se znovu pokusil zavřít dveře, ale dívka je nepustila zruky.

„Poslyšte,“ řekla, „neděláte dobře. Nejste sice bohatý, apřece jste dnes ráno dokázal, že jste hodný člověk. Buďte tak hodný pořád. Dal jste mi peníze, abych se najedla, ateď mi řekněte, co vám je. Vás něco trápí, to vidím. Nechci, abyste se soužil. Co bychom mohli proti tomu učinit? Mohla bych pro vás něco udělat? Neodmítejte mou pomoc. Nechci znát vaše tajemství, ani mi nic nemusíte vysvětlovat, ale mohu vám být užitečná, vždyť otci také pomáhám. Nosím dopisy, chodím od domu kdomu, ptám se od dveří ke dveřím, najdu adresu, vystopuji, koho budete chtít. Můžete se mi sklidem svěřit se svými starostmi ajá půjdu apromluvím stěmi lidmi. Někdy stačí, abyste slidmi promluvil, aostatní se již poddá. Použijte mých služeb.“

Mariovou myslí probleskla myšlenka. Tonoucí se istébla chytá.

Přistoupil kděvčeti.

„Poslyš…“ řekl.

Přerušila ho aoči ji zablýskaly.

„Ano, ano, tykejte mi; tak se mi to líbí.“

„Nuže,“ pokračoval, „tys přivedla sem starého pána se slečnou?“

„Ano.“

„Znáš jejich adresu?“

„Ne.“

„Zjisti mi ji.“

Kalné oko mladé Jondrettové se na chvíli zablesklo radostí, ale hned posmutnělo.

„To tedy chcete?“

„Ano.“

„Vy je znáte?“

„Ne.“

„To znamená, že je neznáte, že však ji chcete poznat?“

To je, zněhož se stalo ji, mělo vsobě cosi významného ahořkého.

„Můžeš to udělat?“ naléhal Marius.

„Dostanete adresu té krásné slečny.“

Ve slovech „krásná slečna“ byl odstín, který Maria zamrzel. Pokračoval:

„Konečně na tom nezáleží– adresu otce adcery. Tedy jejich adresu.“

Upřeně se na něho zadívala.

„Co mi za to dáte?“

„Co budeš chtít.“

„Co budu chtít?“

„Ano.“

„Dostanete adresu.“

Svěsila hlavu aprudkým pohybem přitáhla dveře, které se zavřely.

Marius byl sám.

Klesl na židli ahlavu alokty zabořil do postele. Propadl myšlenkám, které nemohl pochopit akteré mu působily závrať. Všechno, co se od rána zběhlo, zjevení anděla, který vzápětí zmizel, nabídka, se kterou právě přišlo to děvče, zásvit naděje uprostřed nesmírného zoufalství, se mu zmateně honilo vhlavě.

Náhle byl ze snění drsně vyrušen.

Slyšel vysoký atvrdý hlas Jondrettův; pronášel slova, která měla pro Maria neobyčejný význam:

„Povídám ti, že jsem si jist. Poznal jsem ho.“

Okom to Jondrette mluví? Koho poznal? Pana Leblanka? Otce jeho „Uršuly“? Je možné, že by ho Jondrette znal? Dozví se Marius tímto nešetrným anečekaným způsobem věci, bez kterých je jeho život jenom temnotou? Zví konečně, koho vlastně miluje akdo je ta dívka akdo je její otec? Rozplyne se konečně hustý mrak, který je zahaluje? Roztrhne se konečně tajemná rouška? Ach, nebesa!

Spíš vyskočil než vylezl na prádelník azaujal opět místo umalého otvoru vpažení.

Znovu spatřil vnitřek Jondrettova brlohu.

(12)
Jak se využilo pětifranku od pana Leblanka

Zatím se vrodině změnilo jenom to, že žena iděvčata vybalily zbalíku punčochy avlněné kazajky anavlékly si je aže na postele hodily nové pokrývky.

Jondrette se asi právě vrátil. Byl ještě udýchaný. Děvčata seděla na zemi ukrbu astarší obvazovala sestře ruku. Žena ležela jako schvácená na posteli vedle krbu; ve tváři se jí zračil zřejmý úžas. Jondrette měřil komoru dlouhými kroky. Oči mu nezvykle svítily.

Ohromená manželka se odvážila říci:

„Skutečně? Víš to jistě?“

„Jistě! Je tomu sice už osm let, ale přece ho poznávám! Ach, ajak ho poznávám! Hned jsem ho poznal! Tebe to nenapadlo?“

„Ne.“

„Vždyť jsem ti přikázal: Dávej pozor! Je to jeho postava, jeho obličej. Trošinku zestárl: někteří lidé nestárnou, ačkoliv nevím, jak to dělají. Je to jeho hlas. Je jenom líp oblečený, to je všechno. Ach, tajemný ďáble, konečně tě držím!“

Zastavil se ařekl děvčatům:

„Jděte ven… To je divné, že tě to nenapadlo.“

Dívky poslechly avstaly.

Matka zakoktala:

„Sbolavou rukou?“

„Čerstvý vzduch jí udělá dobře,“ řekl Jondrette. „Už běžte!“

Bylo jasné, že Jondrette patří klidem, kterým se neodporuje. Děvčata se měla kodchodu.

Když byla ve dveřích, chytil otec starší holku za ruku aspodivným přízvukem ji přikázal:

„Budete tu přesně vpět hodin. Obě dvě. Budu vás potřebovat.“

Marius zbystřil pozornost.

Když Jondrette zůstal smanželkou osamotě, znovu počal chodit po komoře amlčky ji dvakrát třikrát obešel. Potom promarnil několik minut úpravou azastrkováním ženské košile, kterou měl na sobě.

Náhle se otočil kJondrettové, založil si ruce azvolal:

„Chceš, abych ti něco řekl? Slečinka…“

„Nu?“ vyzvídala žena. „Slečinka?“

Marius nepochyboval, že hovoří odívce. Naslouchal spalčivou úzkostí. Celý život závisel teď na tom, co uslyší.

Ale Jondrette se naklonil ašeptal ženě něco do ucha. Pak se vzpřímil adokončil nahlas:

„Je to ona.“

„Ta…?“ řekla žena.

„Ano, ta!“ potvrdil muž.

Nikdo na světě nevypoví, co všechno bylo obsaženo ve slůvku ta, které pronesla Jondrettová. Bylo vněm překvapení, vztek, nenávist, zlost, všechno smícháno aspojeno vobludném přízvuku. Stačilo několik slov, snad dokonce jenom jméno, které jí manžel do ucha pošeptal, aby se ta tlustá ženská probudila azodporného stvoření se rázem proměnila vdračici.

„To není možné,“ křičela. „Když si pomyslím, že mé děti chodí bosy, že nemají co na sebe. Bože! Atlasový kožíšek, sametový klobouk, střevíčky, všechno! Jistě za víc než za dvě stě franků! Člověk by řekl, že je to dáma! Ne, ty se mýlíš! Apotom, ta holka byla tehdy přece hrozná, atahleta nevypadá nejhůř! Opravdu nevypadá nejhůř! Ba ne! To nemůže být ona!“

„Říkám ti, že je. Uvidíš.“

Po tomto nezvratném ujištění zdvihla Jondretka širokou zrudlou tvář nazrzlé blondýny ase strašným výrazem se zadívala ke stropu. Vtu chvíli se zdála Mariovi ještě hroznější než její manžel. Byla to svině spohledem tygřice.

„Co?“ křičela. „Je to možné, že by tahle protivná slečinka, která se na mé děti tak soucitně dívala, byla ta otrhaná žebračka? Ach, nejraději bych jí to panděro vlastníma dřevákama rozkopala!“

Vyskočila zpostele, zůstala chvíli stát, rozcuchaná, svzdouvajícím se chřípím aspootevřenými ústy, pak rozhodila ruce azaťala pěsti. Potom sebou zase hodila na ubohou postel. Muž chodil sem atam aběsnící ženy si nevšímal.

Po chvilce mlčení se znovu přiblížil kJondrettové, zastavil se před ní azkřížil ruce jako před chvílí:

„Achceš, abych ti ještě něco řekl?“

„Co?“ otázala se.

„Čeká nás velké štěstí.“

Jondrettová si ho změřila pohledem, který říkal: Nezbláznil se ten chlap, že tak mluví?

Jondrette pokračoval:

„Hrome!, už dost dlouho patřím farností do Nemanic apostrkem do Hladova. Dost dlouho se nuzuju astarostí, těch mám nad hlavu, jak osebe, tak orodinu. Už vůbec nešpásuju ado smíchu mi taky není! Už dost vtipů, božíčku, těch frašek atrampocení mám už po krk! Věčný otče! Chci se už jednou dosyta nažrat, nachlastat, nacpat si břicho aspát! Anic nedělat! Teď došlo na mě, anež pojdu, chci být aspoň na chvilku milionářem!“

Obešel pelech adodal:

„Jako druzí.“

„Co tím myslíš?“ zeptala se žena.

Potřásl hlavou, přimhouřil jedno oko azvýšil hlas jako pouťový šarlatán, který se chce ukázat.

„Co tím myslím? Tak poslouchej!“

„Pst!“ zamumlala Jondrettová. „Ne tak nahlas! Jsou to věci, které nemusí každý slyšet.“

„Prosím tě! Kdo? Soused? Právě jsem ho viděl odcházet. Apotom, ikdyby to ten velký hlupák slyšel, co na tom? Avůbec– vždyť ti říkám, že jsem ho viděl odcházet.“

Přece však Jondrette pudově snížil hlas, ale ne natolik, aby Marius neslyšel. Padající sníh tlumil hluk povozů na bulváru aumožnil Mariovi neztratit zrozhovoru ani slůvka.

Slyšel toto:

„Poslouchej! Krésus je vpasti! Tak jako tak. Už je to hotovo. Všechno jsem zařídil. Mluvil jsem slidmi: Přijde všest hodin apřinese šedesát franků, darebák! Viděla jsi, jak jsem ho obalamutil sšedesáti franky, sdomácím ase čtvrtým únorem? Ani kvartál není, je to ale hlupák! Přijde tedy všest hodin! To je doba, kdy soused chodí na večeři. Matka Burgonová myje ve městě nádobí. Vdomě teď nikdo nebydlí. Soused se nikdy před jedenáctou nevrací. Holky půjdou na číhanou. Ty pomůžeš, aon otevře tobolku.“

„Akdyž neotevře?“ otázala se žena.

Jondrette naznačil zlověstné gesto ařekl:

„My už mu pomůžeme.“

Ahlasitě se rozesmál.

Bylo to poprvé, co ho Marius slyšel se smát. Při jeho studeném nasládlém smíchu probíhal mráz po zádech.

Jondrette otevřel almárku zasazenou ve zdi ukrbu, vytáhl zní starou čepici, otřel ji rukávem aposadil si ji na hlavu.

„Tak,“ prohlásil, „už jdu. Musím si promluvit skamarády. Sdobrými kamarády. Uvidíš, jak to půjde. Zdržím se co nejmíň. To je báječná příležitost. Zůstaň doma.“

Zastrčil obě ruce do kapes ukalhot, zůstal chvíli zamyšleně stát apotom dodal:

„Víš, je přece jen dobré, že mě nepoznal! Kdyby mě byl poznal, jistě by neřekl, že odpoledne přijde. Unikl by nám! Vousy mě zachránily! Má romantická kozí bradka! Má hezounká romantická bradička!“

Znovu se zasmál.

Přistoupil koknu. Padající sníh kreslil bílé pruhy na našedlé obloze.

„Psí počasí!“ řekl.

Azapínaje si kabát:

„Ta slupka je moc volná. Ale nevadí,“ dodal, „apo čertech dobře udělal, že mi ji tu nechal. Starý lump! Nebyl bych mohl vyjít avšechno by bylo pro kočku! Na jakých maličkostech někdy všechno závisí!“

Stáhl si čepici do očí avyšel.

Sotva učinil na chodbě několik kroků, znovu otevřel dveře avsunul mezi ně svou dravou aprohnanou tvář.

„Ještě na něco bych byl málem zapomněl. Opatříš uhlí do ohřívadla.“

Hodil ženě do zástěrky pětifrank, který mu dobrodinec daroval.

„Uhlí do ohřívadla?“ otázala se žena.

„Ano.“

„Kolik?“

„Dobré dvě měřice.“

„To je třicet sou. Ze zbytku koupím ještě něco kobědu.“

„Učerta, nekoupíš!“

„Proč?“

„Neopovažuj se všechno utratit!“

„Proč?“

„Protože si musím taky něco koupit.“

„Co?“

„Něco.“

„Kolik budeš potřebovat?“

„Je tu někde blízko železář?“

„Vulici Mouffetard.“

„Ach, ano, na rohu, vím otom krámu.“

„Řekni přece, kolik budeš potřebovat?“

„Padesát sou– snad tři franky.“

„To na oběd mnoho nezbude.“

„Dnes nejde ooběd. Máme lepší věci na starosti.“

„Dobře, dobře, moje zlato.“

Po tomto něžném oslovení Jondrette zavřel dveře; tentokrát Marius slyšel, jak se vzdaluje chodbou baráku aspěšně sestupuje po schodech.

Na Saint-Médardu právě tloukla jedna hodina.

(13)
„Solus cum solo, in loco remoto,
non cogitabuntur orare pater noster“9

Jak jsme již řekli, byl Marius, třebaže velký snílek, přece jenom pevná, energická povaha. Samotářské hloubání ho naučilo citlivosti aúčastenství sbolestmi druhých; snad imírnilo jeho vznětlivou povahu, ale přece mu nevzalo schopnost pohoršovat se nad zlem; byl laskavý jako brahmán, ale přísný jako soudce; měl soucit sropuchou, ale rozdrtil zmiji. Aprávě teď padl jeho zrak na zmijí hnízdo; nahlédl do doupěte netvorů.

„Ty bídníky je nutno zašlápnout,“ řekl si.

Doufal, že se záhady rozluští, ale ani jedna se nevysvětlila, naopak, všechny byly nepochopitelnější; okrásné dívence zLucemburské zahrady aomuži, kterému říkal pan Leblanc, se dověděl jen to, že je Jondrette oba zná. Znesrozumitelných slov, která byla prohozena, pochopil, že se chystá úklad, tajný astrašný úklad, aže jsou oba ve velkém nebezpečí, ona snad, její otec zcela určitě; že je nutno je zachránit; aže je nutno zmařit Jondrettovy výpočty apotrhat síť těch pavouků.

Chvíli pozoroval Jondrettovou, která zkouta vytáhla staré plechové ohřívadlo ahrabala se ve starém železe.

Marius slezl zprádelníku, jak mohl nejtišeji, dávaje přitom pozor, aby nezpůsobil hluk.

Vzdor strachu před tím, co se chystalo, avzdor hrůze, kterou ho naplnila Jondrettova rodina, pociťoval cosi jako radost, že se mu snad naskytne příležitost prokázat službu té, kterou miluje.

Ale jak? Upozorní ohrožené? Kde je najde? Neznal jejich adresu. Zjevili se mu na chvíli, apotom se znovu ponořili do nesmírných hlubin Paříže. Má snad čekat udveří, až pan Leblanc všest hodin přijde, avarovat ho před nastraženou léčkou? Ale Jondrette ajeho lidé by ho spatřili, místo je opuštěné, byli by silnější než on anašli by způsob, jak ho chytit nebo zneškodnit, tak by byl ztracen iten, koho Marius chce zachránit. Tloukla jedna hodina aúklad byl nastrojen na šestou. Marius měl pět hodin času.

Mohl učinit jenom jedno.

Oblékl si lepší kabát, uvázal si okolo krku šátek, vzal klobouk avyšel tak tiše, jako by kráčel bos po mechu.

Ostatně Jondrettová se stále hrabala ve starém železe.

Jakmile byl zdomu, zamířil kulici Petit-Banquier.

Byl už asi uprostřed této ulice, uvelmi nízké zdi, kterou je možno vněkterých místech překročit aza kterou jsou nezastavěné pozemky; šel pomalu, protože byl zamyšlen, asníh tlumil jeho kroky; náhle zaslechl hlasy, které se ozývaly docela blízko něho. Obrátil hlavu, ulice byla prázdná; nikoho neviděl, byl jasný den, apřece docela dobře rozeznával hlasy.

Napadlo ho, aby se podíval za zeď, podél níž kráčel.

Byli tam skutečně dva muži; zády se opírali ozeď, seděli na sněhu amluvili docela tiše.

Ani jednoho znich neznal. Jeden byl vousáč vhaleně adruhý vlasáč vhadrech. Vousáč měl řeckou čapku, druhý měl holou hlavu asníh ve vlasech.

Marius mohl slyšet jejich rozhovor, když trochu vystrčil hlavu.

Vlasatý dloubl do druhého loktem ařekl;

„Neselže to, protože Patron-Minette pomůže.“

„Myslíš?“ řekl vousáč avlasatý chlap pokračoval:

„Každý shrábne pět set kulatých anejhorší, co se může stát, je pět, šest, nanejvýš deset let.“

Druhý mu odpověděl, jako by váhal, apřitom se třásl zimou pod svou řeckou čapkou:

„To je na beton. Nic proti tomu.“

„Vždyť povídám, že se to povede,“ pokračoval vlasatý. „Vůz starého Tentočky bude připraven.“

Potom se rozhovořili ooperetě, kterou minulého dne viděli vdivadle Gaîté.

Marius šel dál.

Zdálo se mu, že nejasná slova mužů tak podivně ukrytých za zdí asedících ve sněhu nějak souvisí se strašnými Jondrettovými plány. To asi byl ten podnik.

Zamířil kpředměstí Saint-Marceau avprvním krámě, který zahlédl, se přeptal, kde je policejní komisařství.

Označili mu ulici Pontoise číslo 14.

Marius se tam vydal.

Když šel kolem pekaře, koupil si za dva sou chleba asnědl jej, protože předvídal, že nebude obědvat.

Cestou vzdal dík prozřetelnosti. Napadlo ho, že kdyby ráno nebyl Jondrettově dcerce daroval pětifrank, byl by stopoval fiakr pana Leblanka anebyl by se tedy dozvěděl, co se chystá, nic by nebylo překazilo Jondrettovy úklady, pan Leblanc by byl ztracen ajeho dcera bezpochyby sním.

(14)
Policista dává dvě bambitky advokátovi

Když Marius přišel do čísla 14 vulici Pontoise, vystoupil do prvního poschodí aptal se po policejním komisaři.

„Pan policejní komisař tu není,“ řekl mu kancelářský sluha, „ale je tu inspektor, který ho zastupuje. Chcete sním mluvit? Je to nutné?“

„Ano,“ odpověděl Marius.

Sluha ho uvedl do komisařovy kanceláře. Tam za pažením stál vysoký muž, opíral se okamna arukama zvedal šosy volného anglického pláště se třemi límci. Byl to ramenatý muž, měl drobná, ale pevná ústa, husté prošedlé vlasy, divoké licousy apohled, kterým jako by člověku obracel kapsy na ruby; nemohlo se oněm říci, že jeho pohled pronikal. On slídil.

Vypadal však stejně divoce akrutě jako Jondrette. Někdy vám setkání sdogou nažene tolik strachu jako setkání svlkem.

„Co chcete?“ otázal se muž Maria, ale oslovení „pane“ nepřidal.

„Pan policejní komisař?“

„Nepřítomen. Zastupuji ho.“

„Přicházím ve velmi tajné záležitosti.“

„Mluvte.“

„Je také velmi naléhavá.“

„Tedy mluvte rychle.“

Ten klidný aprudký muž naháněl strach azároveň povzbuzoval. Vnukal bázeň idůvěru. Marius mu pověděl svůj příběh. Řekl, že nějaký muž, kterého osobné nezná, má být večer vlákán do léčky, aže on, Marius Pontmercy, advokát, který bydlí vsousední světnici, slyšel za přepážkou celé jejich umlouvání, že darebák, který to všechno zosnoval, se jmenuje Jondrette, že má snad spoluviníky, předměstské tuláky, mezi nimiž je jakýsi Panchaud, řečený Printanier nebo Bigrenaille, že Jondrettovy dcery budou číhat, že nijak nelze onoho muže varovat, protože Marius ani neví, jak se ten člověk jmenuje, akonečně, že se to všechno má stát všest hodin večer na nejopuštěnějším místě bulváru Hôpital, vdomě číslo 50–52.

Při tomto čísle zdvihl inspektor hlavu achladně řekl:

„Tedy vpokoji na konci chodby?“

„Zcela správně,“ odpověděl Marius adodal: „Znáte snad ten dům?“

Inspektor chvíli mlčel, načež řekl, zahřívaje si podpatek ootvor ukamen:

„Tak trochu.“

Pak pokračoval ahovořil spíše ke své kravatě než kMariovi:

„Vtom má jistě prsty také Patron-Minette.“

To slovo Maria popíchlo.

„Patron-Minette,“ řekl. „To jméno jsem tam také slyšel.“

Avypravoval inspektorovi obsah rozhovoru vlasatého muže svousáčem, jejž vedli ve sněhu za zdí vulici Petit-Banquier.

Inspektor zabručel:

„Vlasatý bude Brujon avousatý Demi-Liard, řečený Deux-Milliards.“

Znovu přimhouřil oči apřemýšlel.

„Pokud se týká otce Tentočky, také asi vím, kdo to bude. Ach, spálil jsem si plášť. Tolik mi vždycky zatopí vtěch zatrolených kamnech. Číslo 50–52. Patřívalo kdysi Gorbeauovi.“

Pak se podíval na Maria.

„Vy jste viděl jenom toho vlasatého avousatého?“

„APanchauda.“

„Neviděl jste tam také mladého šviháka?“

„Ne.“

„Ani velkého hranatého chlapa, který připomíná slona zBotanické zahrady?“

„Ne.“

„Ani mazaného lišáka, který vypadá, jako by neuměl do pěti počítat?“

„Ne.“

„Čtvrtého nikdo nikdy nevidí, ba dokonce ani jeho spolupracovníci apomocníci ho neznají. Nepřekvapuje mě, že jste ho nezpozoroval.“

„Kdo jsou všichni ti lidé?“ otázal se Marius.

Inspektor odpověděl:

„Vlastně to není jejich hodina.“

Znovu se odmlčel ateprve po chvíli pokračoval:

„50–52. Znám ten barák. Nemůžeme se uvnitř ukázat, sice by nás ti ‚umělci‘ zpozorovali. Prostě by odřekli představení. Jsou báječně skromní! Obecenstvo je jim na závadu. Jen to ne; jen to ne. Rád bych si však poslechl jejich zpěv apobídl je ktanci.“

Když dokončil tento monolog, obrátil se kMariovi, zadíval se na něj aotázal se:

„Bál byste se?“

„Čeho?“ řekl Marius.

„Těch lidí?“

„Ne víc než vás!“ odvětil Marius drsně, protože si dobře všiml, že mu policista ještě neřekl „pane“.

Inspektor se zadíval na Maria ještě ostřeji aslavnostně amravoučně řekl:

„Mluvíte jako statečný apočestný člověk. Odvaha se nebojí zločinu apočestnost se nebojí autority.“

Marius ho přerušil:

„To je správné, ale co hodláte učinit?“

Inspektor mu odpověděl:

„Nájemníci uvás mají jistě klíče od domu? Vy ho asi také máte?“

„Ano,“ řekl Marius.

„Máte jej ssebou?“

„Ano.“

„Dejte mi jej,“ řekl inspektor.

Marius vytáhl zvesty klíč, podal jej inspektorovi ařekl:

„Věříte-li mi, pak přijdete po zuby ozbrojeni.“

Inspektor se podíval na Maria, jako by se byl podíval Voltaire na venkovského akademika, který by mu byl navrhl verš; jedním pohybem ponořil obě ohromné ruce do nesmírných kapes pláště avytáhl dvě ocelové bambitky, kterým se říká pěstnice; podal je Mariovi aostře aúsečně řekl:

„Vezměte si je. Vraťte se domů. Ukryjte se vpokoji. Ať se sousedé domnívají, že nejste doma, jsou nabité, vkaždé je po dvou nábojích. Pozorujte, co se děje– řekl jste mi přece, že ve zdi je díra. Až přijdou, nechte je chvíli jednat. Až uznáte za vhodné, je zarazit, vystřelte zpistole. Ne však příliš brzy. Ostatní si už vezmu na starost já. Střelte do stropu, do podlahy, na tom nesejde. Ale ne příliš brzy. Počkejte, až přikročí kčinu; jste advokát, víte, co to znamená.“

Marius vzal bambitky adal si je do kapes kabátu.

„To vám nápadně nadouvá kabát,“ řekl inspektor. „Dejte si je raději do náprsní kapsy.“

Marius uschoval bambitky vnáprsních kapsách.

„Teď,“ pokračoval inspektor, „nesmíme ztratit ani vteřinu. Kolik je hodin? Půl třetí. Je to ujednáno na sedmou?“

„Na šestou,“ řekl Marius.

„Máme ještě čas,“ ozval se opět inspektor. „Ale nic víc. Nezapomeňte, co jsem vám řekl. Bum! Rána zbambitky!“

„Spolehněte se,“ odpověděl Marius.

Když se Marius chystal kodchodu abral za kliku, inspektor ještě na něho zavolal:

„Abych nezapomněl, kdybyste mě snad do té doby potřeboval, přijďte nebo sem pošlete. Ptejte se na inspektora Javerta.“

(15)
Jondrette nakupuje

Oněco později, okolo třetí hodiny, šel Courfeyrac náhodou sBossuetem ulicí Mouffetard. Sníh padal hustěji abránil rozhledu. Bossuet se právě chystal říci Courfeyrakovi:

„Když vidím padat sněhové vločky, hned bych řekl, že vnebi řádí mor mezi bělásky.“ Náhle Bossuet spatřil Maria přecházet ulicí kbráně. Vypadal prapodivně.

„Podívejme se!“ řekl Courfeyrac. „Nezastavujme se sním.“

„Proč?“

„Je zaměstnán.“

„Čím?“

„Což nevidíš, jak vypadá?“

„Jak?“

„Jako kdyby někoho sledoval.“

„Máš pravdu,“ řekl Bossuet.

„Podívej se, jak vyvaluje oči!“ upozorňoval Courfeyrac.

„Ale koho, učerta, stopuje?“

„Nějakou fešandu smohutným popředím akudrnatými lokýnkami. Je zamilovaný.“

„Ale,“ poznamenal Bossuet, „nevidím ani fešandu, ani popředí, ani kudrnaté lokýnky. Daleko široko žádná ženská.“

Courfeyrac se podíval azvolal:

„Sleduje muže!“

Askutečně, asi dvacet kroků před Mariem kráčel muž sčepicí, jehož šedivý vous byl patrný ipři pohledu zezadu.

Muž měl na sobě nový apříliš velký redingot ahrozné roztrhané acelé zablácené kalhoty.

Bossuet se dal do smíchu.

„Co je to za člověka?“

„Tenhleten?“ řekl Courfeyrac. „To je básník. Básníci nosí rádi kalhoty jako kůžičkář aredingot jako francouzský vévoda.“

„Podívejme se, kam ten chlap má namířeno. Pojďme za nimi. Co tomu říkáš?“

„Bossuete!“ zvolal Courfeyrac. „Orle zMeaux! Jsi strašný nezpůsoba. Stopovat muže, který sám muže stopuje!“

Vrátili se.

Marius skutečně zahlédl Jondretta na ulici Mouffetard avydal se za ním.

Jondrette šel dál, aniž tušil, že je hlídán.

Vyšel zulice Mouffetard aMarius viděl, jak vstoupil do nejstrašnějšího baráku vulici Gracieuse, zůstal tam asi čtvrt hodiny, načež se vrátil do ulice Mouffetard. Zastavil se uželezáře, který měl tehdy krám na rohu ulice Pierre-Lombard, aza několik minut vyšel svelkým dlátem sdřevěnou rukojetí aukryl je pod kabátem. Na konci ulice Petit-Gentilly zahnul doleva arychle se dal ulicí Petit-Banquier. Chýlilo se kvečeru asníh, který na chvíli ustal, se znovu začal sypat. Marius se ukryl za rohem ulice Petit-Banquier, která byla jako vždycky opuštěná, anešel již za Jondrettem. Dobře udělal, protože když Jondrette došel ke zdi, kde Marius slyšel mluvit vousáče svlasatcem, ohlédl se, aby se přesvědčil, zda ho nikdo nesleduje; pak překročil zeď azmizel.

Pozemek, který byl ohraničen touto zdí, navazoval na zadní část dvora starého, nechvalně známého povozníka, který přišel na mizinu aměl pod kolnami ještě několik starodávných kočárů.

Marius si pomyslil, že by bylo dobře, aby využil Jondrettovy nepřítomnosti avrátil se domů; vždyť hodiny ubíhaly ablížila se chvíle, kdy matka Bručavá při odchodu za posluhou zamyká dveře, které se vždycky po soumraku zavíraly. Marius dal svůj klíč inspektorovi; bylo tedy třeba, aby si snávratem pospíšil.

Byl už večer atma zhoustla; na obzoru se objevil jenom jediný bod osvětlený sluncem– měsíc, krvavě vycházející za nízkou salpêtrièrskou kupolí.

Marius chvatným krokem dospěl kčíslu 50–52. Když došel až kdomu, byly dveře ještě otevřené. Po špičkách vystoupil po schodech aproplížil se dlouhou chodbou až ksvému pokoji. Snad si čtenář vzpomíná, že chodba byla po obou stranách vroubena malými podkrovními jizbami, vté době vesměs prázdnými anabízenými kpronajmutí. Matka Bručavá nechávala obyčejně všechny dveře otevřené. Když se Malus plížil mimo jedny ztěchto dveří, zdálo se mu, že vneobydlené jizbě zahlédl čtyři nehybné mužské hlavy; bělaly se nejasně ve zmírajícím světle, které dopadalo vikýřem. Marius se nepokusil blíž na ně pohlédnout, protože sám nechtěl být spatřen. Podařilo se mu dostat se nepozorovaně abez hluku do svého pokojíku. Byl právě čas. Za chvíli slyšel, jak matka Bručavá prochází domovními dveřmi ajak je za sebou zavírá.

(16)
Píseň na anglický nápěv,
oblíbená vroce 1832

Marius usedl na postel. Bylo asi půl šesté. Jenom půl hodiny ho dělilo od všeho toho, co se mělo stát. Slyšel, jak mu bije srdce, jako vtemnotě slyšíme tikot hodin. Myslil na dvojí pohyb, který se dál ve skrytu, na postup zločinu zjedné aspravedlnosti zdruhé strany. Nebál se, ale nedovedl pomyslit na věci příští bez patrného zachvění. Jako každému, kdo znenadání přišel na překvapující dobrodružství, ijemu celý den připadal jako sen, aaby se ujistil, že ho netlačí noční můra, potřeboval cítit chlad bambitek vnáprsních kapsách.

Už nesněžilo. Měsíc jasněji ajasněji vystupoval zmlh; vjeho světle, které se odráželo od napadlého sněhu, vypadal Mariův pokojík potemněle.

Vkomoře Jondrettových bylo světlo. Marius viděl, jak trhlinou ve zdi proniká rudá záře, která mu připadala krvavá.

Bylo zjevné, že záře nepochází jenom od jednoho plamene svíčky. Ale uJondrettů se nikdo nehýbal, dokonce ani jako by tam nikdo nedýchal; vládlo tam ledové, nerušené ticho; kdyby tam nebylo světlo, mohl by se člověk domnívat, že je vedle hrobky.

Marius si tiše zul boty apostavil je pod postel.

Uběhlo několik minut. Slyšel, jak domovní dveře ve veřejích zaskřípaly ajak někdo těžkým arychlým krokem vystupuje po schodech aběží chodbou. Klika vedlejší komory hlučně cvakla; vstoupil Jondrette.

Hned nato se ozvalo několik hlasů. Vkomoře byla celá rodina, jenomže vnepřítomnosti otce mlčela, jako mlčí vlčata vnepřítomnosti vlka.

„To jsem já,“ řekl.

„Dobrý večer, tatínku!“ zaječely holky.

„Co je nového?“ řekla matka.

„Všechno jde jako na drátku,“ odpověděl Jondrette, „ale zebou mě nohy. Dobře, že ses oblékla. Bude třeba, abys budila důvěru.“

„Jsem připravena kodchodu.“

„Nezapomeneš, co jsem ti řekl? Provedeš všechno správně?“

„Buď bez starosti.“

„Totiž…“ pravil Jondrette. Nedokončil větu.

Marius slyšel, jak položil něco těžkého na stůl, pravděpodobně dláto, které koupil.

„Ach,“ pokračoval Jondrette, „už jste jedly?“

„Ano,“ řekla matka. „Měla jsem tři velké brambory se solí. Využila jsem ohně auvařila jsem je.“

„Dobrá,“ řekl Jondrette. „Zítra vás zavedu na oběd. Dáme si kachnu avšechno, co kní patří. Naobědváte se jako Karel X. Všechno se daří znamenitě.“

Potom tlumeným hlasem dodal:

„Past na myši je nalíčena. Kočky jsou zde.“

Ztlumil hlas ještě víc apokračoval:

„Dej to do ohně.“

Marius slyšel rachocení uhlí, prohrabovaného buď kleštěmi, nebo jiným železným nástrojem.

„Namazala jsi veřeje, aby tolik nevrzaly?“

„Ano,“ odpověděla matka.

„Kolik je hodin?“

„Za chvíli bude šest. Na Saint-Médardu už odbilo půl.“

„Safra!“ pravil Jondrette. „To by už měly holky jít na číhanou. Pojďte sem adávejte pozor.“

Marius slyšel jenom šepot.

Pak se znovu ozval Jondrettův hlas.

„Burgonová už odešla?“

„Ano,“ řekla matka.

„Víš jistě, že soused není doma?“

„Po celý den se nevrátil, apak, jak dobře víš, vtuto dobu chodí na večeři.“

„Víš to jistě?“

„Jistě.“

„To je jedno,“ pokračoval Jondrette, „neuškodí, jestliže se kněmu podíváme apřesvědčíme se. Vezmi svíčku ajdi tam.“

Marius se sklonil, spustil se na ruce ana kolena atiše vlezl pod postel. Sotva se tam přikrčil, již mezerami ve dveřích spatřil záblesk světla.

„Táto,“ ozval se křiklavý hlas, „je pryč.“

Poznal hlas starší dcery.

„Byla jsi až vpokojíku?“ otázal se otec.

„Ne,“ odpovědělo děvče, „ale klíč je ve dveřích, ato znamená, že je pryč.“

Otec se rozkřikl:

„Přece jen se podívej dovnitř.“

Dveře se otevřely aMarius viděl starší Jondrettovu dceru se svíčkou vruce. Vypadala jako ráno, ale vzáři svíčky byla ještě strašnější.

Zamířila přímo kposteli. Marius zakusil chvíli nevýslovné úzkosti; ale upostele na zdi viselo zrcátko adívka kněmu přistoupila. Vystoupila na špičky apodívala se na sebe. Ve vedlejší jizbě zařinčelo železo.

Děvče si dlaní přihladilo vlasy, usmálo se na sebe do zrcadla azazpívalo si puklým, zastřeným hlasem:

Jen týden lásky! Což itentokrát se

čas blaha odměří tak skrblicky?

To za to stálo, hořet jen tak krátce!

Když milovat, ať je to navždycky,

ať je to navždycky,

ať je to navždycky.

Marius se chvěl. Není přece možné, aby neslyšela jeho dech.

Holka zamířila koknu, podívala se ven ařekla nahlas se svým obvyklým výrazem polovičního blázna:

„Ta Paříž je ale ošklivá, když si navlékne bílou košili.“

Vrátila se kzrcátku, znovu se na sebe zadívala apostupně se ze všech stran prohlížela.

„Tak co tam děláš?“ rozkřikl se otec.

Dívám se pod postel apod nábytek,“ zavolalo děvče aneustále si urovnávalo vlasy. „Nikdo tu není.“

„Huso!“ zařval otec. „Hned sem pojď! Neztrácejme čas.“

„Už běžím, už běžím!“ řekla. „Tady člověk nemá na nic kdy.“

Prozpěvovala:

Opouštíš mě ajdeš si hledat slávu,

můj smutný duch však provází tvůj krok.

Ještě jednou pohlédla do zrcátka, vyšla azavřela za sebou dveře.

Za chvíli Marius slyšel na chodbě kročeje bosých nohou ahlas Jondretta, který volal:

„Dejte dobrý pozor, jedna se postavte kbráně adruhá na roh ulice Petit-Banquier. Ani na okamžik nespouštějte oči zdomovních dveří, ajak něco uvidíte, ať jste tu na to tata. Schody berte po čtyřech. Klíč od domu máte.“

Starší dcera zabručela:

„Ve sněhu máme stát bosé?“

„Zítra máte botky změňavého hedvábí,“ odpověděl otec.

Potom holky seběhly po schodech abouchnutí domovních dveří ohlásilo, že už jsou venku.

Vdomě byl teď jenom Marius, manželé Jondrettovi apravděpodobně ičtyři záhadní muži, které Marius všeru zahlédl za dveřmi neobydlené komory.

(17)
Jak se využilo Mariova pětifranku

Marius usoudil, že nastala chvíle, aby zaujal místo na své pozorovatelně. Vmžiku aspružností mládí se ocitl uotvoru vpřepážce.

Podíval se.

Vnitřek Jondrettova bytu vypadal prapodivně aMarius ihned pochopil, odkud to prudké osvětlení, jež zpozoroval. Ve starém, měděnkou pokrytém svícnu sice hořela svíčka, ale bylo-li vbytě světlo, nebylo to její zásluhou. Celé doupě bylo přímo zaplaveno září zvelkého litinového ohřívadla vestaveného do krbu, vněmž hořelo uhlí. Jondrettová je už dopoledne nachystala. Vrozpáleném kotli řeřavělo uhlí anad ním tančil namodralý plamen. Vjeho světle bylo vidět dláto, které Jondrette koupil vulici Pierre-Lombard. Část dláta, zahrabaná do uhlí, už byla do běla rozžhavena. Udveří vkoutě se válely dvě kupy starého haraburdí, jakoby záměrně kněčemu nachystané: jedna vypadala jako hromada starého železa, druhá jako hromada provazů. Kdo by nebyl tušil, co se tu chystá, byl by ve svých dohadech kolísal mezi představou čehosi zlověstného, ahned zase zcela všedního. Takto osvětlený brloh vypadal spíše jako kovárna než jako pekelný jícen, ale Jondrette se vté rudé záři podobal spíše satanovi než kováři.

Žár zřeřavého uhlí byl tak silný, že svíčka ze strany kněmu obrácené roztávala ahořela šikmo. Na krbu stála nerozsvícená stará měděná zlodějská lucerna, hodná Diogena, zněhož se stal Cartouche.

Zuhlí vohřívadle– postaveném přímo do ohniště vedle už jen doutnajícího dříví– šel kouř přímo do komína, takže ho nebylo vmístnosti ani cítit.

Svit měsíce pronikal čtyřmi okenními tabulkami, vrhaje bělostné světlo do rudě ozářené jizby, aMariovi, vněmž byl ibásník, imuž činu, připadly měsíční paprsky jako nebeské poselství, mísící se snestvůrnými sny země.

Závan čerstvého vzduchu, táhnoucí rozbitou tabulkou, pomáhal zahánět zápach uhlí atak zatajit ohřívadlo.

Vzpomínáte-li si, co jsme již řekli oGorbeauově baráku, uznáte, že Jondrettův brloh byl skvěle vybrán za jeviště násilného skutku atajného místa zločinu. Byla to nejzazší světnice domu stojícího docela stranou na nejopuštěnějším bulváru Paříže. Kdyby lidé neznali pasti na lidi, tam by je vynalezli.

Celá šířka domu se spoustou neobydlených místností dělila Jondrettovu komoru od bulváru, ajediné okno, které měla, vedlo na opuštěný dvůr, obehnaný zdí adřevěným plotem.

Jondrette si zapálil dýmku, usedl na židli svytrhaným slaměným výpletem akouřil. Žena mu něco potichu vypravovala.

Kdyby byl Marius Courfeyrakem– posměváčkem, který se vživotě směje při každé příležitosti, byl by jistě vyprskl smíchem, kdyby uviděl Jondrettovou. Měla černý klobouk spéry, velmi podobný kloboukům heroldů zkorunovace Karla X., velký skotský šál přes pletenou sukni amužské boty, kterými její dcera ráno pohrdla. To byl ústroj, který vyloudil Jondrettovi výkřik: „Výborně! Ty ses ale vyparádila! Správně! Je nutné, abys budila důvěru!“

Jondrette nesvlékl nový apříliš volný redingot, který mu dal pan Leblanc, takže vjeho oblečení byl nápadný rozdíl mezi novým redingotem aroztrhanými kalhotami, rozdíl, který Courfeyrac považoval za rys básníka.

Náhle Jondrette zvýšil hlas:

„Abych nezapomněl! Za téhle nepohody jistě přijede fiakrem. Vezmi lucernu, rozsviť ji ajdi dolů. Schovej se dole za dveřmi. Jakmile uslyšíš, že se vůz zastavuje, ihned otevřeš, on vystoupí, ty posvítíš na schodiště ana chodbu, azatímco bude vstupovat dovnitř, pospíšíš dolů, zaplatíš fiakristovi apošleš ho pryč.“

„Apeníze?“ otázala se žena.

Jondrette prohledal kapsy avytáhl pětifrank.

„Co je to?“ zvolala žena.

Jondrette důstojně odpověděl:

„Monarcha, kterého nám dnes ráno dal soused.“

Potom dodal:

„Poslyš, potřebovali bychom tu dvě židle.“

„Nač?“

„Abychom se mohli posadit.“

Marius cítil, jak mu přeběhl mráz po zádech, když slyšel, jak Jondrettová klidně navrhuje:

„Hrome! Dojdu si pro židle ksousedovi.“

Rychlým pohybem otevřela dveře komory avyšla na chodbu.

Marius neměl kdy slézt sprádelníku, vklouznout pod postel aukrýt se tam.

„Vezmi si svíčku,“ zvolal Jondrette.

„Ne,“ řekla, „překážela by mi. Ponesu dvě židle. Svítí měsíc.“

Marius slyšel, jak těžká ruka matky Jondrettové tápe ave tmě hledá klíč. Dveře se otevřely. Marius zůstal stát leknutím astrachem jako přibitý.

Jondrettová vstoupila.

Mezi dvěma plochami stínu padal do světnice podkrovním vikýřem proud měsíčního světla. Jeden ztěchto stínů naprosto zakrýval stěnu, okterou se Marius opíral, takže vněm mizel.

Matka Jondrettová zdvihla oči. Maria neviděla, vzala dvě židle, jediné, které Marius měl, anechala dveře za sebou prudce zapadnout.

Vstoupila do komory.

„Tady jsou dvě židle.“

„Atady je lucerna,“ řekl manžel. „Běž rychle dolů.“

Spěšně poslechla. Jondrette zůstal sám.

Postavil židle po obou stranách stolu, obrátil dláto vohřívadle, postavil před krb starou zástěnu tak, aby ohřívadlo zakryla, potom odešel do kouta, kde byla hromada provazů, asklonil se, aby si něco prohlédl. Marius pochopil, že to, co pokládal za hromadu zmotaných provazů, je velmi důkladný provazový žebřík sdřevěnými příčkami advěma háky kzachycení.

Žebřík adůkladné železné nářadí, které se mísilo shromadou starého železa udveří, vJondrettově doupěti dnes ráno nebyly, přinesli je tam zřejmě odpoledne, když Marius nebyl doma.

„To je zámečnické nářadí,“ pomyslil si Marius.

Kdyby byl Marius stímto oborem poněkud obeznámenější, byl by poznal, že to, co pokládal za zámečnické nářadí, jsou různé nástroje kvylamování zámků nebo vysazování dveří, nástroje, které mohou řezat isekat, dva druhy zlověstných nástrojů, kterým zloději říkají páčidla ahasáky.

Krb astůl se dvěma židlemi stály přesně proti Mariovi. Ohřívadlo bylo zakryto, takže místnost byla osvětlena jenom svíčkou. Nejnepatrnější hrbolek na stole vrhal ohromný stín. Konvice suraženým hrdlem zakrývala takto polovinu stěny. Ve vzhledu celé komory bylo cosi ohyzdného ahrozivého. Tušil něco strašného.

Jondrette nechal vyhasnout dýmku, což je vždycky známkou mocného zaujetí mysli, aznovu usedl. Světlo svíčky zdůrazňovalo kruté aprohnané rysy jeho tváře. Chvílemi svrašťoval obočí aprudce roztahoval pravou ruku, jako by si odpovídal na poslední rady chmurného niterného monologu, při jedné ztěchto temných odpovědí, které dával sám sobě, prudce ksobě přitáhl zásuvku stolu, vzal odtamtud velký kuchyňský nůž apřiříznutím nehtu zkusil ostří. Potom odložil nůž do zásuvky aprudce ji přirazil.

Marius zatím uchopil bambitku, kterou měl vpravé náprsní kapse, vyndal ji anatáhl kohoutek.

Při natahování vydala bambitka jasný aostrý zvuk. Jondrette se zachvěl anapolo vstal se židle.

„Co je?“ zvolal.

Marius zadržel dech. Jondrette chvíli naslouchal, potom se zasmál ařekl:

„Jsem to hlupák! To praskla dřevěná přepážka.“ Marius si ponechal bambitku vruce.

(18)
Dvě Mariovy židle stojí proti sobě

Vzdálené asmutné zaznění zvonu zadrnčelo náhle okenními tabulemi. Na Saint-Médardu tlouklo šest hodin.

Jondrette každý úder potvrdil přikývnutím. Při šestém úderu zamáčkl knot. Potom začal přecházet po komoře, naslouchal vchodbě, chodil aznovu naslouchal:

„Jen aby přišel!“ bručel si; potom se vrátil kžidli.

Sotva se posadil, otevřely se dveře.

Otevřela je matka Jondrettová; zůstala na chodbě astáhla obličej vrádoby vlídný, ale strašný pošklebek, který díra vlucerně osvítila odspodu.

„Vstupte, pane,“ řekla.

„Vstupte, dobrodinče,“ opakoval úlisně Jondrette achvatně vstal.

Objevil se pan Leblanc.

Vtváři měl výraz laskavého klidu, který mu dodával zvláštní důstojnosti.

Položil na stůl čtyři louisdory.

„Pane Fabantou,“ řekl, „zde jsou peníze na činži ana nejnutnější potřeby. Později uvidíme.“

„Bůh vám odplať, šlechetný dobrodinče!“ řekl Jondrette, chvatně přistoupil kženě apošeptal jí:

„Propusť povoz!“

Žena odešla, zatímco se Jondrette rozplýval vpoklonách anabízel panu Leblankovi židli. Za chvíli se Jondrettová vrátila azašeptala manželovi:

„Hotovo.“

Sněhu, který od rána nepřestal padat, leželo teď tolik, že vůbec nebylo slyšet povoz přijíždět ani odjíždět.

Zatím se pan Leblanc posadil.

Jondrette usedl na židli naproti panu Leblankovi.

Ateď, aby čtenář mohl pochopit, co se vzápětí stalo, musí si představit mrazivou noc, opuštěné zasněžené pláně vokolí Salpêtrière, které vměsíčním světle vypadaly jako přikryté bělostným rubášem, tu atam svítilny, vrhající načervenalé světlo na tragické bulváry adlouhé řady černých jilmů, na čtvrt míle ani živé duše. Gorbeauův barák ponořený do naprostého ticha, hrůzy atmy, avtom baráku, uprostřed samoty, uprostřed stínu si čtenář musí představit Jondrettovu prostornou komoru, osvětlenou svíčkou, avtom doupěti dva muže sedící ustolu, klidného pana Leblanka, usmívajícího se ahrozivého Jondretta, vlčici Jondrettovou vkoutku aza přepážkou neviditelného Maria, který mlčí, sleduje každičký pohyb vdoupěti, číhá spistolí vruce.

Marius pociťoval jen hrůzu, ale ani trochu bázně. Svíral hlaveň bambitky ato ho uklidňovalo.

„Zarazím toho padoucha, kdy se mi zachce,“ myslil si.

Cítil, že nedaleko je ukryta policie, která čeká na smluvené znamení aje připravena zasáhnout.

Doufal také, že zprudší srážky Jondretta spanem Leblankem vytryskne trochu světla na všechno to, co se chtěl dozvědět.

(19)
Pamatujme na temné pozadí

Sotva se pan Leblanc usadil, pohlédl na bídné postele, které byly prázdné.

„Jak je té malé raněné holčičce?“ otázal se.

„Špatně,“ odpověděl Jondrette se smutným avděčným úsměvem, „velmi špatně, ctihodný pane. Starší sestra ji odvedla do Bourbe kpřevazu. Uvidíte ji, hned tu budou.“

„Paní Fabantouové je, jak se zdá, již lépe?“ pokračoval pan Leblanc aletmo se podíval na podivný ústroj Jondrettové, která stála mezi ním adveřmi, jako by hlídala východ, azírala na něj vhrozivém, téměř bojovném postoji.

„Je na smrt nemocná,“ pravil Jondrette. „Ale co chcete, pane? Má obdivuhodnou sílu. To není žena, to je tur.“

Jondrettová, dojata poklonou, zvolala supejpavostí polichocené nestvůry:

„Jsi ke mně vždycky tak hodný, můj drahý Jondrette.“

„Jondrette!“ řekl pan Leblanc. „Domníval jsem se, že se jmenujete Fabantou.“

„Fabantou, řečený Jondrette!“ odvětil manžel chvatně. „Umělecké jméno.“

Pokrčením ramene dal ženě znamení tak, aby to pan Leblanc nezpozoroval, apokračoval medovým hlasem:

Zatímco Jondrette mluvil se zjevným neklidem, který však nesetřel nic zjeho zamyšleného abdělého výrazu, rozhlédl se Marius aspatřil vpozadí komory někoho, jehož tam dosud neviděl. Jakýsi muž vstoupil tak tiše, že veřeje dveří ani nezaskřípaly. Měl starou fialovou pletenou vestu, odřenou, zamazanou, ve všech záhybech prodřenou, aširoké manšestrové kalhoty; na nohou měl vlněné punčochy, byl bez košile, krk itetované paže nahé, obličej začerněný. Tiše se usadil na nejbližším lůžku, zkřížil paže, ale nebylo ho jasně vidět, protože se ukrýval za Jondrettovou.

Jakýsi magnetický instinkt pobídl pana Leblanka, aby se ohlédl téměř zároveň sMariem. Neubránil se překvapení, které Jondrettovi neušlo.

(20)
Úklad

„Ano.“

(21)
Vždycky by se mělo začínat zatčením oběti

(22)
Chlapec, který vdruhém díle plakal