Léto, kdy
jsem zkrásněla

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.cooboo.cz

www.albatrosmedia.cz

Jenny Hanová

Léto, kdy jsem zkrásněla – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2019

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Všem důležitým ženám-sestrám v mém životě,
a především Claire

„Nemůžu uvěřit, že jsi fakt tady,“ řeknu.

Odpoví skoro ostýchavě. „Já taky ne.“ A pak zaváhá. „Pořád se mnou chceš jet?“

Nechápu, že se na to vůbec musí ptát. Šla bych s ním kamkoli. „Ano,“ vydechnu. Mám pocit, že mimo tenhle svět nic neexistuje, není nic kromě tohohle okamžiku. Jsme tu jen my dva. Všechno, co se stalo tohle léto, a každé léto předtím, vedlo sem. K téhle chvíli.

Kapitola jedna

Už jsme jeli nejmíň sedm tisíc let. Nebo mi to tak minimálně připadalo. Můj brácha Steven byl za volantem snad ještě pomalejší než naše bábi. Rozvalovala jsem se vedle něj na sedadle spolujezdce, nohy hozené na palubní desce. Mamka zatím na zadním sedadle spala jako špalek. Dokonce i ve spánku ale vypadala ostražitě, jako by se mohla každou chvíli vzbudit a začít řídit silniční provoz.

„Přidej trochu,“ šťouchla jsem Stevena do ramene. „Ať předjedeme aspoň toho kluka na kole.“

Steven moji ruku setřásl. „Nesahej za jízdy na řidiče,“ zpražil mě. „A sundej ty svoje špinavý hnáty z mojí palubní desky.“

Zakomíhala jsem prsty na nohou. Špinavé mi teda nepřišly. „Není to tvoje palubní deska. To auto bude brzo moje.“

„Pokud se ti povede udělat řidičák,“ poškleboval se mi Steven. „Lidi jako ty by za volant vůbec neměli pouštět.“

„Hele, koukej!“ ukázala jsem z okénka. „Zrovna nás předjel týpek na vozíku.“

Steven si mě nevšímal, a tak jsem zkusila naladit rádio. Místní rozhlasové stanice byly vždycky při cestě na pobřeží jednou z mých nejoblíbenějších věcí. Znala jsem je zpaměti stejně jako ty u nás doma a poslouchání rádia Q94 ve mně vždycky vyvolalo pocit, že jsem doopravdy tady, že jsem na pláži.

Našla jsem svoji nejoblíbenější stanici, tu, co hrála všechno od popu přes staré fláky až po hip-hop. Zrovna z ní zněla písnička „Free Fallin’“ od Toma Pettyho a já si prozpěvovala s ním: „Je to hodná holka, blázen do Elvise, miluje koně a svýho kluka…“

Steven natáhl ruku, aby rádio přeladil, a já ho pleskla. „Belly, když slyším tvůj zpěv, mám sto chutí sjet s tím autem přímo do moře.“ A dělal, že chce trhnout volantem doprava.

Začala jsem zpívat ještě hlasitěji, takže se vzbudila máma a přidala se ke mně. Obě jsme zpívaly falešně a Steven znechuceně vrtěl hlavou tak, jak to umí jen on. Strašně nesnášel, když jsme proti němu byly v přesile. To ho nejvíc štvalo na tom, že se naši rozvedli: že je teď najednou doma jediný kluk a nemá za sebou tátu.

Městem jsme projeli pomalu, a i když jsem to sotva před chvílí Stevenovi měla za zlé, teď už mi to nevadilo. Vidět zase tohle městečko, krabí restauraci U Jimmyho, minigolf a všechny obchody se surfařským náčiním a suvenýry bylo jako vracet se po hodně, hodně dlouhé době domů. Bylo to jako milion příslibů léta a všeho, co s sebou mohlo přinést.

Jak jsme se blížili k domu, cítila jsem, jak mě v hrudi šimrá důvěrně známé mravenčení. Už jsme skoro tady.

Stáhla jsem okénko a vychutnávala si ten pocit. Vzduch voněl a chutnal stejně jako vždycky, slaný vítr od moře mi slepoval vlasy, všechno bylo přesně takové, jaké to mělo být. Jako by to tu na mě čekalo.

Steven mě loktem dloubnul do boku. „Myslíš na Conrada?“ zeptal se mě posměšně.

Pro jednou jsem na tu otázku mohla odpovědět záporně. „Ne,“ odsekla jsem.

Mamka strčila hlavu do mezery mezi předními sedadly. „Belly, tobě se pořád líbí Conrad? Po loňském létě jsem spíš měla dojem, že máš blíž k Jeremiahovi.“

„COŽE? Ty a Jeremiah?“ Steven se tvářil, že je mu na zvracení. „Co se stalo mezi tebou a Jeremiahem?“

„Nic,“ ubezpečila jsem jeho i mámu. Cítila jsem, jak mě polévá horkost. Litovala jsem, že ještě nejsem opálená, aby můj ruměnec nebyl tak nápadný. „Mami, to, že se dva lidi kamarádí, ještě neznamená, že mezi nima něco je. Prosím tě, už to nevytahuj.“

Mamka se znovu opřela. „Dobře,“ kývla. V jejím hlase zazněl tak definitivní tón, že mi bylo jasné, že ani Steven už neuspěje.

Jenže by to nebyl Steven, kdyby to ještě nezkusil. „A co se teda mezi tebou a Jeremiahem stalo? Nemůžeš říct něco takovýho a pak to nechat bez vysvětlení.“

„Se s tím smiř,“ ušklíbla jsem se. Kdybych Stevenovi cokoli řekla, jen bych mu tím dala další záminku si ze mě utahovat. A navíc nebylo co říkat. Nikdy se mezi námi nestalo nic, co by za řeč vůbec stálo.

Conrad a Jeremiah byli synové máminy kamarádky Susanny Fisherové, za svobodna Beckové. Moje máma byla jediná, kdo ji ještě pořád oslovoval Becková, protože se znaly od devíti let – říkaly si pokrevní sestry, a měly i identické jizvy ve tvaru srdce na zápěstí, kterými svoje pokrevní pouto stvrdily.

Susanna mi jednou řekla, že hned, jak jsem se narodila, jí bylo jasné, že jsem předurčená pro jednoho z jejích synů. Tvrdila, že je to osud. Moje mamka, kterou na takové věci obvykle moc neužije, s ní souhlasila, že by to bylo skvělé, pokud si předtím pořídím aspoň pár jiných přítelů, než se rozhodnu usadit. Ona teda řekla „milenců“, ale z toho slova jsem málem dostala osypky. Susanna mě vzala za obličej a řekla: „Belly, máš moje požehnání. Svoje chlapce bych nedala nikomu jinému než tobě.“

Do Susannina letního domu na pláži v Cousins Beach jsme jezdili každé léto už od dob, kdy jsem byla ještě miminko, vlastně sem naši jezdili i předtím, než jsem se narodila. Pro mě nebyl Cousins Beach ani tak město jako spíš tenhle dům. Ten dům byl pro mě celý svět. Byl u něj kus pláže jen pro nás. A dům tvořila spousta věcí: veranda kolem celé budovy, po které jsme se vždycky honili kolem dokola, džbány s ledovým čajem, bazén, který byl večer nasvícený – ale hlavně Conrad a Jeremiah. Ti úplně nejvíc.

Vždycky jsem dumala nad tím, jak asi kluci vypadají v prosinci. Pokoušela jsem se si je představit v brusinkově červených svetrech s rolákem, jak se zrůžovělými tvářemi stojí u vánočního stromečku, ale ten obrázek mi nikdy moc neseděl. Neznala jsem zimního Jeremiaha ani zimního Conrada a žárlila jsem na ty, kdo je znali. Já je znala s nosy připálenými od sluníčka, v žabkách a plavkách a od písku. Ale co ty holky, co se s nimi koulovaly v zasněžených lesích Nové Anglie? Ty, co se k nim tulily během čekání, až v autě naskočí topení? Ty, kterým kluci půjčovali bundy, když byla venku opravdu zima? No, to možná dělal Jeremiah, Conrad ne. Conrad by to nikdy neudělal, nebyl to jeho styl. Každopádně mi to připadalo nespravedlivé.

Vždycky, když jsem seděla vedle topení na hodině dějepisu, přemítala jsem, co kluci dělají, jestli si taky někde u radiátoru nahřívají promrzlé nohy. Jestli taky v duchu počítají, kolik dní zbývá do začátku prázdnin. Pro mě se zima nepočítala, odměřovala jsem svůj život podle léta. Jako bych do června v podstatě nežila, jako by můj život začínal až tady na pláži, v tomhle domě.

Conrad byl z bratrů starší, o rok a půl. A byl temný, hodně, hodně temný. Naprosto nepolapitelný a nedosažitelný. Jeho rty zdobil věčný úšklebek a já z nich nemohla spustit oči. Takové rty si říkají o polibek, o to, aby je líbání vyhladilo, smazalo ten domýšlivý úsměv. Nebo možná ne smazalo… Zkrátka jste ten úsměv chtěli ovládnout. Aby patřil jen vám. A přesně to jsem chtěla udělat s Conradem. Chtěla jsem, aby mi patřil.

Zato Jeremiah… Jeremiah byl můj kamarád. Choval se ke mně mile. Byl to ten typ kluka, kterému nevadí obejmout svoji mámu, nevadí mu držet se jí za ruku, i když už je na to technicky vzato moc starý. Ani za jedno se Jeremiah Fisher nestyděl. Měl plné ruce práce s tím, jak se dobře bavit, na stud mu nezbýval čas.

Vsadila bych se, že Jeremiah je u nich na škole oblíbenější než Conrad. Vsadila bych se, že se i víc líbí holkám. Vsadila bych se, že kdyby Conrad nehrál fotbal, nikdo by si ho moc nevšímal. Byl by to prostě jen zamlklý, náladový Conrad, ne fotbalový bůh. A to se mi líbilo. Líbilo se mi, že je Conrad radši sám se svojí kytarou. Jako by řešení středoškolských blbin bylo pod jeho úroveň. Vždycky jsem si představovala, že kdyby Conrad chodil na naši školu, tak by fotbal nehrál, a místo toho by byl v redakci školního literárního časopisu. A určitě by si mě všímal.

Když jsme konečně zajeli k domu, Jeremiah a Conrad už seděli na verandě. Naklonila jsem se přes Stevena a dvakrát na ně zatroubila, což v našem letním dorozumívacím jazyce znamenalo Pojďte nám pomoct s kufry, fofrem.

Conradovi už bylo osmnáct. Zrovna to oslavil. Byl ještě vyšší než loni v létě, i když se mi to zdálo neuvěřitelné. Vlasy měl stejně tmavé jako vždycky a kolem uší vystříhané. To Jeremiah si naopak nechával vlasy narůst, takže je měl dlouhé a vypadal trochu neupraveně, ale v dobrém – jako tenista ze sedmdesátých let. Když byl mladší, měl vlasy kudrnaté a slámově žluté, a v létě se mu vyšisovaly skoro doběla. Jeremiah svoje kudrny nesnášel. Conrad mu jednou namluvil, že vlasy se kroutí po kůrkách, takže Jeremiah odmítal jíst sendviče, když byly z chleba s kůrkou, a dával je Conradovi. Ale jak Jeremiah rostl, jeho vlasy přestaly být kudrnaté a byly teď spíš vlnité. Mně se po těch kudrnách stýskalo. Susanna mu říkala „můj malý andílek“, a Jeremiah tak s těmi blond lokýnkami a růžovými tvářičkami vážně vypadal. Aspoň že ty růžové tvářičky mu zůstaly.

Jeremiah si na verandě udělal z dlaní hlásnou troubu a křikl: „Stevoune!“

Seděla jsem v autě a dívala se, jak se Steven ke klukům šourá a jak se takovým tím chlapským způsobem objímají na přivítanou. Vzduch byl vlhký a prosycený solí, jako by z nebe každou chvíli měla začít pršet mořská voda. Dělala jsem, že si zavazuju tkaničky u tenisek, ale ve skutečnosti jsem se na ně a na dům chtěla ještě chvíli jen tak dívat. Dům byl velký, šedobílý, stejný jako všechny ostatní domy v ulici, ale byl lepší. Vypadal přesně tak, jak by letní dům na pláži vypadat měl. Vypadal jako domov.

To už z auta vystoupila i moje máma. „Nazdárek, kluci. Kde máte mamku?“ zavolala.

„Ahoj, Laurel. Šla si dát šlofíka,“ odpověděl jí Jeremiah. Obvykle totiž Susanna vyběhla z domu jako kometa, jen co zaslechla zvuk našeho auta.

Mamka udělala tři dlouhé kroky a oba kluky pevně objala. Moje máma objímá stejně silně a spolehlivě, jako si potřásá rukou. Pak si posunula sluneční brýle na temeno hlavy a zmizela v domě.

Vylezla jsem z auta a přehodila si tašku přes rameno. Kluci se o mě nejdřív ani nezajímali. Ale pak si mě všimli. A to pořádně. Conrad mě sjel letmým pohledem od hlavy až k patě, tak jako kluci na ulici nebo v nákupáku. Takhle se na mě ještě nikdy nedíval. Nikdy v životě. Ani jednou. Cítila jsem, jak znova rudnu. Jeremiah na mě naproti tomu zůstal upřeně civět. Díval se na mě, jako by mě ani nepoznával. Odehrálo se to celé během asi tří vteřin, ale mně se ta chvíle zdála mnohem, mnohem delší.

Conrad mě objal jako první. Bylo to odtažité objetí, dával si pozor, aby se mě příliš nedotkl. Zjevně byl čerstvě ostříhaný, kůži na zátylku měl zrůžovělou a hladkou jako miminko. Voněl jako oceán. Voněl jako Conrad. „S brejlema ses mi líbila víc,“ zašeptal mi do ucha.

To zabolelo. Odstrčila jsem ho. „No, tak to smůla, odteď už nosím jen čočky.“

Usmál se na mě, a ten úsměv – prostě mě dostal. Vždycky mě dostal. „Koukám, že ti jich pár přibylo,“ poklepal mi na nos. Moc dobře věděl, že se za svoje pihy stydím, a stejně si mě kvůli nim pořád dobíral.

Pak už mě chňapl Jeremiah, sevřel mě v náručí a skoro mě zvedl ze země. „Naše Bellinka ale vyrostla,“ zavrkal.

Zasmála jsem se. „Dej mě dolů,“ nakázala jsem mu. „Smrdíš potem.“

Jeremiah se rozchechtal. „Stará dobrá Belly,“ řekl, ale díval se na mě, jako by si nebyl jistý, kdo ve skutečnosti jsem. Naklonil hlavu k rameni. „Ale jsi nějaká jiná, Belly.“

Obrnila jsem se. „Proč? Protože mám kontaktní čočky?“ Taky jsem zatím nebyla zvyklá, že nemám brýle. Moje nejlepší kamarádka Taylor mě přesvědčovala, že mám nosit čočky, snad od šesté třídy, a já jí letos konečně podlehla.

Jeremiah se usmál. „Ne, tím to není. Prostě jen vypadáš jinak.“

Vydala jsem se zpátky k autu a kluci šli za mnou. Rychle jsme z něj vyskládali všechny věci, a jakmile jsme měli hotovo, vzala jsem svůj kufr a tašku s knihami a namířila si to do svého pokoje. Když byla Susanna malá, býval to její pokojíček. Na stěnách se vyjímaly tapety s vybledlým vzorem a nábytek svítil jasně bílou barvou. Taky tu byla hrací skříňka, kterou jsem milovala. Když jste ji otevřeli, objevila se baletka a točila se v rytmu melodie z filmu Romeo a Julie, té staré verze z roku 1968. Dávala jsem si do ní šperky. Všechno tu bylo staré a vybledlé, ale mně se to líbilo. Měla jsem pocit, že zdi, postel s nebesy a hlavně ta hrací skříňka mi co chvíli pošeptají nějaké tajemství.

Po tom, co jsem zase viděla Conrada, a on na mě upřel ten pohled, jsem se potřebovala trochu vydýchat. Vzala jsem z komody plyšového ledního medvěda a přitiskla jsem si ho k hrudi. Jmenoval se Peprmint Junior, ale říkala jsem mu jen zkráceně Junior. Sedla jsem si s ním na postel. Srdce mi bušilo tak nahlas, že jsem ho úplně slyšela. Všechno tu bylo jako dřív, a přece jiné. Kluci se na mě dívali jako na opravdovou holku, ne jako na něčí mladší ségru.

Kapitola dvě

12 LET

V tomhle domě jsem poprvé zažila, jaké to je mít zlomené srdce. Bylo mi dvanáct.

Byla to jedna z těch vzácných příležitostí, kdy kluci nebyli někde všichni spolu – Steven s Jeremiahem jeli na noční rybářskou výpravu s pár týpky, které potkali v místní herně. Conrad prohlásil, že se mu nikam nechce, a mě samozřejmě nepozvali, takže jsme s Conradem zůstali spolu sami dva.

Teda, nebyli jsme spolu, ale byli jsme ve stejném domě.

Četla jsem si na posteli dívčí románek, nohy opřené o zeď, a Conrad šel právě kolem. Zastavil se ve dveřích. „Belly, co děláš dneska večer?“ zeptal se mě.

Rychle jsem zakryla obálku knížky. „Nic,“ vyhrkla jsem, snažila jsem se znít klidně, ne moc nadšeně nebo dychtivě. Dveře pokoje jsem ale nechala otevřené schválně, doufala jsem, že se tu staví.

„Nechceš jít se mnou na promenádu?“ zeptal se Conrad. Mluvil nenuceně, skoro až moc.

Na tenhle okamžik jsem čekala. Konečně nadešel. Konečně jsem byla v tom správném věku. V hloubi duše jsem věděla, že jsem na to připravená. Podívala jsem se na něj se stejnou nenuceností, jakou vyzařoval on. „Možná. Dala bych si jabko v karamelu.“

„Já ti ho koupím,“ nabídl se Conrad. „Tak pohni, obleč si něco a jdeme. Tvoje máma jde s mojí mámou do kina, tak nás tam hoděj autem.“

Napřímila jsem se a kývla jsem. „Fajn.“

Jakmile Conrad odešel, zabouchla jsem dveře a pádila k zrcadlu. Rozpletla jsem si copy a rozčesala si vlasy kartáčem. To léto jsem je měla dlouhé, skoro až do pasu. Pak jsem si svlékla plavky a vzala si bílé šortky a svoje oblíbené šedé tričko. Táta vždycky říkal, že mi ladí k očím. Na pusu jsem si nanesla vrstvu jahodového lesku na rty a pro jistotu si tubičku strčila do kapsy. Pro případ, že bych si ho kvůli něčemu později musela nanést znovu.

Susanna na mě cestou zpoza volantu vrhala pohledy do zpětného zrcátka a usmívala se. Probodla jsem ji očima, aby toho nechala, ale ve skutečnosti jsem měla sto chutí jí úsměv opětovat. Conrad si nás stejně nevšímal, jen se díval z okénka.

„Užijte si to, mládeži,“ popřála nám Susanna, když jsem zavírala dveře auta, a mrkla na mě.

Ze všeho nejdřív mi Conrad koupil jablko v karamelu. Pro sebe si koupil jen limonádu, nic víc – a to přitom obvykle spořádal minimálně dvě jablka nebo palačinku. Působil nervózně a jeho nervozita se přenesla i na mě.

Procházeli jsme se po dřevěné promenádě podél pláže a já svěsila ruku a komíhala jí podél těla – pro všechny případy. Ale Conrad mě za ni nechytil. Byl to jeden z těch dokonalých letních večerů, kdy pofukuje lehký vánek a ve vzduchu je cítit déšť. Zatím ale nepršelo, jen vál mírný vítr.

„Pojď si sednout, ať si můžu sníst to jabko,“ vyzvala jsem Conrada. Sedli jsme si na lavičku čelem k pláži.

Opatrně jsem se zakousla do jablka, bála jsem se, že budu mít karamel mezi zuby, co by na to pak řekl, až mě bude líbat?

Conrad jen hlasitě srkal svoji colu. Pak zalétl pohledem k hodinkám. „Až to dojíš, půjdeme ke střelnici.“

On mi chtěl vystřelit plyšáka! Už jsem i předem věděla, jakého si vyberu – ledního medvěda s brýlemi a šálou. Okukovala jsem ho od začátku prázdnin. Už jsem se v duchu viděla, jak se jím chlubím Taylor. Jo, tenhle medvídek? Toho mi vyhrál Conrad Fisher.

Zbytek jablka jsem zhltla tak na dvě kousnutí. „Fajn,“ huhlala jsem a otírala si pusu hřbetem ruky. „Můžeme jít.“

Conrad si to namířil přímo ke střelnici a já musela hodně přidat do kroku, abych mu stačila. Jako obvykle toho moc nenamluvil, takže jsem ze sebe chrlila vodopád slov za nás oba. „Myslím, že až se vrátíme domů, máma konečně pořídí televizi. Steven s tátou se ji snaží přemluvit už věky. Máma pořád tvrdí, že televizi nemá ráda, ale pak přijedeme sem a ona zkoukne všechny filmy, co v bedně dávají. Je to pokrytecký,“ horlila jsem, ale když jsem viděla, že mě Conrad neposlouchá, zmlkla jsem. Conrad totiž upíral pohled na holku, co na střelnici pracovala.

Vypadala tak na čtrnáct nebo na patnáct. Jako první jsem si všimla jejích šortek, byly totiž kanárkově žluté a hodně, hodně kraťoučké. Přesně takové, z jakých si kluci ještě před dvěma dny utahovali, když jsem si je oblékla já. Měla jsem z nich takovou radost, když jsem je se Susannou kupovala, a kluci se mi pak vysmáli. Na téhle holce ale vypadaly o moc líp.

Nohy měla hubené a pihovaté, stejně jako paže. Všechno na ní bylo hubené, dokonce i rty. Vlasy měla dlouhé a vlnité a zrzavé, ačkoli byly tak světlé, že vypadaly skoro nazlátle. Hezčí vlasy jsem asi nikdy na nikom neviděla. Měla je sčesané na stranu a když lidem podávala házecí kruhy, musela si je ustavičně odhrnovat z očí.

Conrad chtěl jít na promenádu kvůli ní. A mě s sebou vzal jen proto, že nechtěl jít sám a nechtěl, aby si z něj pak Steven s Jeremiahem dělali legraci. To bylo celé. O nic víc mu nešlo. Viděla jsem to na něm, v tom, jak na tu holku hleděl, jak u toho skoro tajil dech.

„Ty ji znáš?“ zeptala jsem se.

Conrad sebou cukl, jako by úplně zapomněl, že tam jsem. „Koho, ji? Ne, ani ne.“

Kousla jsem se do rtu. „A chceš?“

„Co chci?“ Conrad se zatvářil zmateně, což mě naštvalo.

„Chceš ji poznat?“ utrhla jsem se na něj netrpělivě.

„Asi jo.“

Chytila jsem ho za rukáv a odtáhla ho ke střelnici. Holka se na nás usmála a já jí úsměv opětovala, ale jen naoko. Hrála jsem svou roli. „Kolik chcete kroužků?“ zeptala se. Měla rovnátka, ale na ní vypadaly zajímavě, jako by měla v puse šperky.

„Vezmeme si tři,“ pronesla jsem. „Máš hezký kraťasy.“

„Dík,“ odvětila.

Conrad si odkašlal. „Jo, jsou fakt pěkný.“

„Když jsem takový měla na sobě já, tvrdil jsi, že jsou moc krátký, pokud si vzpomínám.“ Otočila jsem se zpátky k holce. „Conrad se furt chová tak ochranitelsky. Nemáš taky staršího bráchu?“

Holka se zasmála. „Ne. Myslíš, že jsou moc krátký?“ obrátila se na Conrada.

Conrad zrudl. Ještě nikdy za celou tu dobu, co jsme se znali, jsem ho neviděla se červenat. A nemohla jsem se ubránit pocitu, že tohle je poprvé a naposled. Teatrálně jsem se podívala na hodinky. „Cony, tak já se ještě jdu projet na ruský kolo, jo? Vyhraj mi něco pěknýho.“

Conrad přikývl a já se rozloučila s tou holkou a šla jsem co nejrychleji k ruskému kolu, aby si nevšimli, že mi tečou slzy.

Později jsem zjistila, že se jmenuje Angie. Conrad mi nakonec vyhrál toho medvěda s brýlemi a šálou a pověděl mi, že podle Angie to byla nejlepší cena, jakou na střelnici měli. A že ho napadlo, že by se mi taky mohl líbit. Zpražila jsem ho, že by se mi víc líbila žirafa, ale že stejně děkuju. Pojmenovala jsem medvěda Peprmint Junior a nechala ho na místě, kam patřil, v domě na pláži.

Kapitola tři

Jen co jsem si vybalila všechny svoje věci, vyběhla jsem ven k bazénu, protože jsem věděla, že kluky najdu právě tam. Váleli se na lehátkách, špinavé nohy volně spuštěné přes okraj.

Jakmile mě Jeremiah uviděl, vyskočil na nohy. „Dááámy a pááánovééé,“ deklamoval teatrálně a ukláněl se u toho jako cirkusový principál. „Je mi ctí vám oznámit, že právě nadchází… první placák letošního léta.“

Vyplašeně jsem se od něj šinula dál. Kdybych vystartovala moc rychle, bylo by rázem po všem – začali by mě honit. „To teda ne,“ ucedila jsem.

To už vstali i Conrad se Stevenem a začali kolem mě kroužit. „Je to tradice, s tím nic nenaděláš,“ prohlásil Steven. Conrad se jen zlověstně šklebil.

„Už jsem na to moc velká,“ zkoušela jsem to zoufale. Couvala jsem, ale neutekla jsem jim. Jeremiah a Steven mě popadli každý za jedno zápěstí.

„No tak, kluci,“ škemrala jsem a snažila se jim vymanit. Zapřela jsem se nohama, ale táhli mě dál. Bylo mi jasné, že nemá cenu se vzpírat, ale stejně jsem se o to vždycky pokoušela, i když jsem si u toho tím vlečením po betonu jen spálila chodidla.

„Můžem?“ zeptal se Jeremiah a chytil mě v podpaží.

Conrad mě čapl za nohy a pak mě Steven popadl za pravou ruku, zatímco Jeremiah mě držel za levou. Komíhali mnou ze strany na stranu, jako bych byla jen pytel mouky. „Já vás nenávidím,“ snažila jsem se překřičet jejich řehot.

„Raz,“ začal Jeremiah.

„Dva,“ pokračoval Steven.

„Tři,“ dokončil Conrad. A pak mě hodili do bazénu, tak, jak jsem byla, oblečenou. S hlasitým šplouchnutím jsem dopadla do vody. I pod hladinou jsem slyšela, jak se kluci chechtají.

Placák byla tradice, která začala tak před milionem let. Nejspíš s tím přišel Steven. Já jsem to nesnášela. Sice to bývaly jediné chvíle, kdy mě kluci brali mezi sebe, ale já jsem nenáviděla to, že jim sloužím jen jako terč vtipu. Cítila jsem se bezmocná, jen mi to připomínalo, že jsem outsider, že jsem moc slabá na to, abych se s nimi mohla prát, a to jen proto, že jsem holka. Že jsem něčí mladší ségra.

Dřív jsem se vždycky rozbrečela a běžela za mamkou a Susannou, ale to bylo k ničemu. Kluci mi jen nadávali, že jsem žalobníček. Ale tentokrát ne. Tentokrát to vezmu sportovně. Možná, že když se nebudu vztekat, pokazím jim tu jejich škodolibou radost.

Vyplavala jsem nad vodu a usmála jsem se. „Vy jste jak malý.“

„Navždy,“ ušklíbl se namyšleně Steven. Měla jsem sto chutí po jeho nafrněném ksichtu s těmi jeho drahými slunečními brýlemi Hugo Boss, na které si z výplaty šetřil celé tři týdny, pořádně cáknout a zmáchat ho na kost.

„Conrade, myslím, že jsem si zvrtla kotník,“ postěžovala jsem si a dělala jsem, že se mi blbě plave.

Conrad došel ke kraji bazénu. „To přežiješ,“ uculil se.

„Tak mi aspoň pomoz ven,“ durdila jsem se.

Conrad si přidřepl a natáhl ke mně ruku. A já ho za ni vzala.

„Dík,“ zahihňala jsem se, pevně mu ruku stiskla a vší silou za ni zatáhla. Conrad se zakymácel a sletěl do vody s ještě větším šplíchnutím než předtím já. Takhle jsem se ještě asi nikdy v životě nenasmála. Jeremiah a Steven se taky popadali za břicho. Myslím, že náš smích muselo slyšet celé město.

Conrad se bleskurychle vyhoupl nad hladinu a dvěma tempy byl u mě. Bála jsem se, že na mě bude naštvaný, ale nebyl, ne moc. Usmíval se, ale jeho úsměv byl tak trochu výhrůžný, takže jsem se mu snažila uplavat. „Mě nechytíš,“ škádlila jsem ho. „Jsi pomalej!“

Pokaždé, když připlaval blíž, jsem mu ucukla. „Marco!“ zavolala jsem se smíchem.

„Polo!“ odpověděli mi Jeremiah se Stevenem, kteří se už vraceli do domu.

A já se musela znovu zasmát, což mě zpomalilo, a Conrad mě chytil za nohu. „Pusť mě,“ zajíkala jsem se celá rozesmátá.

Conrad zavrtěl hlavou. „Neříkalas, že jsem pomalej?“ zavrčel a šlapal vodu kousek ode mě. Byli jsme na největší hloubce. Conradovo bílé tričko bylo promočené, takže jsem pod ním viděla jeho narůžověle zlatavou kůži.

Najednou se mezi námi rozhostila podivná nehybnost. Conrad mě pořád držel za nohu a já se snažila udržet na hladině. Na okamžik jsem si přála, aby se Jeremiah a Steven vrátili. Ani jsem nevěděla proč.

„Pusť mě,“ zopakovala jsem.

Conrad mě zatahal za nohu a přitáhl si mě k sobě. Z té blízkosti se mi točila hlava, byla jsem nervózní. „Conrade, pusť mě,“ zopakovala jsem ještě jednou, naposledy, i když jsem to nemyslela vážně.

A Conrad mě pustil. A pak mě potopil. Bylo mi to jedno, i tak jsem už zadržovala dech.

Kapitola čtyři

Chvíli potom, co jsme se převlékli do suchého, sešla dolů Susanna a omlouvala se, že prospala náš velkolepý příjezd. Vypadala rozespale a vlasy jí na jedné straně trčely jako chmýříčko. Nejdřív se objala s mamkou, pevně a dlouze. Mamka byla tak ráda, že ji vidí, až jí vhrkly slzy do očí. Moje mamka nikdy nepláče.

Pak jsem byla na řadě já. Susanna si mě přitáhla do náruče v takovém tom těsném obětí, které trvá věky, až si začnete v duchu říkat, jak dlouhé může být, kdo se odtáhne jako první.

„Ty jsi ale hubená,“ řekla jsem, jednak proto, že to byla pravda, ale taky proto, že to Susanna ráda slyšela. Pořád držela nějaké diety a hlídala si, co jí. Mně se vždycky zdála dokonalá.

„Díky, beruško.“ Konečně mě pustila, ale ještě si mě důkladně prohlédla. Zavrtěla hlavou. „Kdy jsi takhle vyrostla?“ zeptala se. „Kdy se z tebe stala tak úžasná ženská?“

Rozpačitě jsem se usmála, byla jsem ráda, že jsou kluci nahoře a neslyší to. „Vypadám pořád stejně.“

„Vždycky jsi byla rozkošná, zlatíčko, ale teď, no jen se na sebe podívej.“ Susanna vrtěla hlavou, jako by nevycházela z údivu. „Jsi tak hezká. Hotová krasavice. Čeká tě báječné, báječné léto. Takové léto, na jaké nikdy nezapomeneš.“ Susanna vždycky mluvila takhle fatalisticky, až to znělo, že vyhlašuje zákon, nezvratnou pravdu, jako by se to mělo splnit jen proto, že to ona řekla.

Tentokrát se ovšem nemýlila. Bylo to léto, na které nikdy v životě nezapomenu. Bylo to léto, kdy všechno začalo. Bylo to léto, kdy jsem zkrásněla. Protože jsem si poprvé v životě krásná připadala. Až doteď jsem si každé léto říkala, že letos to bude jiné. Že se něco změní. A tohle léto se to konečně stalo. Změnila jsem se totiž já.

Kapitola pět

První den po příjezdu jsme vždycky měli k večeři to samé: ohromný hrnec pikantní bujabézy, kterou Susanna vařila během čekání na náš příjezd. Byla v ní spousta krevet, krabích nožiček a kousků olihně – Susanna věděla, že olihně miluju. Dokonce i jako malá jsem si vždycky kousky olihně dávala stranou a vychutnávala si je až nakonec. Susanna dala hrnec doprostřed stolu a k tomu ošatku s několika francouzskými bagetami s křupavou kůrkou z blízké pekárny. Každý z nás si pak vzal misku a celý večer jsme si nabírali polévku, kolik kdo chtěl. Susanna s mamkou si vždycky dávaly červené víno, zatímco kluci a já jsme pili hroznovou fantu, ale dneska večer tu byly vinné sklenky pro všechny.

„Myslím, že už jsme všichni dost staří na to, abychom si mohli připít, co říkáš, Lauri?“ prohodila Susanna, když jsme se usadili.

„No, to nevím,“ zapochybovala mamka, ale hned se zarazila. „Nebo jo, dobře. Chovám se jako prudérní maloměšťačka, co, Becková?“

Susanna se zasmála a odšpuntovala lahev. „Ty? Nikdy.“ A nalila nám každému do sklenice trochu vína. „Je to zvláštní příležitost. První letní večer.“

Conrad svoje víno zhltl ve dvou doušcích, jako by už na pití alkoholu byl zvyklý. Za jeden rok se toho nejspíš může změnit hodně. „Není to první letní večer, mami,“ namítl.

„Ale ano, je. Léto začíná, teprve když sem dorazí naši přátelé,“ přela se s ním Susanna a natáhla se přes stůl, aby mě pohladila po ruce. Zavadila přitom i o Conradovu ruku.

Conrad skoro bezděky ucukl. Susanna si toho podle všeho nevšimla, ale já ano. Conrada jsem si všímala nepřetržitě.

„Jo, pochlub se, Jere,“ přizvukoval mu posměšně Steven.

„Stevene,“ sykla varovně mamka.