STÍNY

Soubor povídek

Lenka Oborná

Paranoia

Rok 1920 Nová Anglie

Mám na sobě spodní prádlo, světlou viskózovou košilku s krajkou, oblékám si tělové silonové punčochy a myslím na Virginii. Její rty, její zelené oči s velkými řasami. Kudrnaté světlé kadeře vonící po levanduli. Bledá pleť. Miluji její úsměv.

Připínám punčochy k podvazkovému pásu a pohladím svoji kůži, ach Virginie!

V poledne máme schůzku u malého rybníčku za zdmi léčebny pro duševně choré ve Worcesteru.

V léčebně jsem měla noční směnu, ráno jsem chvátala do ubytovny ošetřovatelek, abych se alespoň chvilku prospala a v poledne vypadala pro Virginii svěže.

Pro ni chci být krásná. Oblékám temně modré úzké šaty bez rukávů, sahají mi ke kolenům, mojí chlapecké postavě sluší. Nemám skoro žádná prsa ani boky. Od šestnácti let jsem sloužila ve vojenské nemocnici jako zdravotnice. Po Velké válce jsem pomáhala při epidemii španělské chřipky. Trpěla jsem hladem a španělskou chřipku také prodělala, dlouho byla mým oděvem uniforma. Dnes se chci líbit. Chci být krásná pro Virginii.

Muži o ošetřovatelky, které pracovaly ve vojenských nemocnicích, moc nestáli. Mysleli si, že jsme si během války mezi tolika muži nemohly zachovat svoji čest. Pro ženu se přece nehodí pohybovat se mezi muži jen tak a vidět věci, které mají být očím ženy skryté. Navíc moje práce v ústavu pro duševně choré nebyla pro citlivé muže příliš vábivá, a proto byla pro moji takzvanou čest asi poslední kapkou.

Já stejně o muže nestála.

Kolem krku přehodím dlouhé umělé perly, dvakrát obtočím a nechám volně padat na plochou hruď.

Včera jsem se nechala ostříhat podle Gildy Gray, mám kaštanové vlasy, které však následkem hladu a války prokvetly šedí, a hnědé oči. K účesu Gildy Gray se skvěle hodí nový světlý klobouček se zvonkem. Dívám se do zrcadla a po dlouhé době se sama sobě líbím, Virginia bude ohromená.

Nazuji otevřené boty na nízkém podpatku, rukavičkami se nezalamuji a utíkám k rybníčku.

Stojí tam ona, moje Virginia.

Krásné plavé vlasy jí spadají přes ramena na záda. Na ústech hraje úsměv a její zelené oči září pod staromódním slaměným kloboučkem. Je tak bledá a křehká! Hrudníček stažený pevným korzetem, možná po mamince? Dnes už se nenosí. Vždy v jednoduchých šatech s dlouhou sukní a bosá. Ach Virginie, vtisknu jí jemný polibek, tak ráda tě vidím.

Margaret, vítám tě a polibek mi vrátí. Sedneme si do trávy, ve stínu ústavní zdi, tak, aby nás nikdo nemohl vidět.

Hladím Virginii po tváři, omotávám kolem prstů její nádherné vlasy, jemně se dotknu ňader sešněrovaných v korzetu, přejedu přes hrubou látku a cítím její vzrušení. To krásné napětí a chvění mezi námi pulsuje ještě dlouhou dobu. Užíváme si vzájemnou blízkost a letmé doteky.

Virginii jsem poznala po válce, když jsem nastoupila jako ošetřovatelka do ústavu pro duševně choré. Bude to rok, co jsem se cestou na ubytovnu procházela kolem ústavních zdí a narazila na Virginii. Byla jsem tehdy velmi bledá a zesláblá po španělské chřipce, místo ošetřovatelky v ústavu pro duševně choré měl být pro mne odpočinek.

Virginia seděla v trávě, krásná jako dnes, vypadala zasněně a zdálo se, že mě vůbec nevnímá.

Když jsem na ni promluvila, lekla se, hleděla, jako by nemohla uvěřit tomu, že jsem na ni promluvila. Potom utekla. Za týden už na mě čekala s prostým: Já jsem Virginia a užasle čekala na odpověď. Já Margaret.

Scházíme se po každé noční směně, pokaždé na mě čeká v poledne u rybníčku. Občas za mnou tajně zaběhne do ústavu i v noci. Moc toho o sobě nevíme. Z ustrašeného až trpkého počátečního přátelství se vyvinula zakázaná láska, ve kterou jsem nikdy nedoufala. Láska, která nemůže mít budoucnost, která nesmí být odhalena. Milovala jsem Virginii celým svým srdcem a toužila po ní celým svým bytím.

Celé odpoledne sedíme jedna druhé v objetí ve stínu ústavní zdi, nepotřebujeme slova. Moji rodiče zemřeli za války, bratři ve válce padli. Ani Virginia o minulosti nemluví.

Je příjemný letní den, krom doteků cítím na kůži chladný vánek a vůni ústavních růží, které přinesl. Nepotřebuji víc, Virginie je mi vším.

K večeru se jen nerada loučím a vracím se na ubytovnu. Mám ranní službu v léčebně.

Svléknu šaty, stále ještě voní levandulí, jen ve spodní košilce si opláchnu v porcelánovém umyvadle obličej a uléhám. V posteli ještě sním jablko, co jsme utrhly u rybníka spolu s Virginií, a usínám.

Ranní služba bývá náročná, sloužím v křídle žen. Vstávám brzy ráno před rozedněním, opláchnu se, obleču uniformu zdravotní sestry, nasadím čepec, vypiji trochu studeného čaje, obuji oxfordky a za pět minut jsem v práci. Léčebna se nachází ve východní části města, ve venkovské oblasti. Klid, slunce, čerstvý vzduch a zeleň pomáhají léčit pocuchané nervy. Centrální administrativní budova se z obou stran rozbíhá do symetrických křídel s různými dalšími výběžky budov. V křídlech jsou rozděleni zvlášť muži a ženy. Každé křídlo má věž pro sebevrahy, říkáme jim vězni, s půdorysem kruhu, aby byli stále na očích ošetřovatelů. Léčebna je nyní přeplněna. Máme problém s kanalizací i se zajištěním jídla a vody. Chybí čisté lůžkoviny a množí se obtížný hmyz a krysy. Ženy v rámci terapie prací splétají přízi na stavech s velikými dřevěnými koly a šijí lůžkoviny, pracují také v prádelně, pletou košíky a pomáhají v jídelně. Muži pracují na poli, na zahradě, sklízejí ovoce a zeleninu a pomáhají při stavbě.

Ženy i muži, kterým to zdravotní stav dovolí, mohu také relaxovat. Je to přímo žádoucí. Mají k dispozici knihovnu, sportovní náčiní, kuželky, krásné výhledy do okolní přírody. Společenskou místnost s koberci, uklidňujícími obrazy a klavírem.

Zkontroluji ženy v kádích se studenou vodou, jsou již klidné. Ženy s hysterií lze upokojit hydroterapií, ponořením do ledové vody, zpravidla na celou noc a celý den.

Někdy při práci slýchám Virginii, mám pocit, jako by mi našeptávala, co mám dělat. Pacientku šest nech v kádi ještě celý den. Pacientka osm potřebuje přivázat k židli, je neklidná. Nezapomeň se podívat do márnice, kdo v noci zemřel.

Ano Virginie, já vím, moje milá, já vím. Po noční se zase uvidíme.

Na to, kdo v noci zemřel, se chodím dívat jen kvůli Virginii, nemám márnici ráda, je tam nezaměnitelný puch. Říkám mu pach smrti. Kovový odér, který potom cítím ještě dlouho v nose. Virginii vždy přečtu, kdo zemřel, a utíkám pryč.

Soukolí smrti

***

Vánoční

Hedvábná košile

Stíny na okraji lesa

Čínská čtvrť

Tokaj

Upírova nevěsta

Provazochodec

Lenka Oborná

Copyright