THE CHALK MAN

Copyright © 2018 by C.J. Tudor

Translation © Jana Kunová, 2018

ISBN 978-80-284-0278-5

Pro Betty. Obě dvě.

Prolog

Dívčina hlava spočívala na kupce oranžovohnědého listí.

Její mandlové oči vzhlížely do korun javorů, buků a dubů, ale neviděly opatrné prstíky slunečního světla, které pronikaly mezi větvemi a poprašovaly lesní půdu zlatem. Nemrkly, když po zorničkách přebíhali lesklí černí brouci. Neviděly už nic než tmu.

Kousek opodál se ze svého listěného rubáše natahovala bledá ruka, jako by hledala pomoc nebo ujištění, že není sama. Nenacházela však ani jedno. Zbytek těla ležel z dosahu, poschovávaný v dalších odlehlých zákoutích po celém lese.

Poblíž zapraskala větvička, v tom klidu hlasitě jako dělbuch, a z podrostu překotně vzlétlo hejno ptáků. Někdo přicházel.

Poklekl vedle nevidoucí dívky. Rukama jemně polaskal její vlasy a pohladil ji po studené tváři, prsty se mu chvěly nedočkavostí. Potom její hlavu zvedl, ometl několik listů, které se přichytily k rozervanému okraji jejího krku, a ohleduplně ji uložil do batohu. Spočinula tam mezi několika polámanými kousky křídy.

Po chvilce přemítání sáhl zpět a zatlačil jí oči. Potom zatáhl zip batohu, vstal a odnesl ji.

Za několik hodin dorazila policie a forenzní tým. Očíslovali, vyfotografovali a prozkoumali dívčino tělo a nakonec ho odvezli do márnice, kde několik týdnů leželo, jako by čekalo na zkompletování.

K tomu však nikdy nedošlo. Proběhlo rozsáhlé pátrání, dotazování i výzvy k veřejnosti, ale přes nejlepší snahu všech detektivů i obyvatel města se hlava nikdy nenašla a dívku z lesa už dohromady neposkládali.

2016

Začít od začátku.

Háček je v tom, že jsme se nikdy neshodli, kdy přesně to začalo. Tehdy, když Špekoun dostal k narozeninám pikslu kříd? Když jsme začali těmi křídami kreslit panáčky, nebo když se začali objevovat sami od sebe? Při té strašlivé nehodě? Nebo když se našlo první tělo?

Nespočet začátků. Asi byste mohli za ten pravý brát kterýkoli z nich. Podle mě to ale doopravdy začalo ten den, co se konala pouť. Ten si pamatuju nejlíp. Kvůli Kolotočence, to dá rozum, ale taky proto, že právě ten den všechno přestalo být normální.

Kdyby náš svět byl sněžítko, byl by to den, kdy kolem toho sněžítka prošel nějaký lehkovážný bůh, pořádně s ním zatřásl a zas ho položil zpátky. I poté, co se pěna a vločky usadily, už věci nebyly jako předtím. Ne tak docela. Přes sklo možná vypadaly stejně, ale uvnitř bylo všechno jinak.

Zároveň to byl den, kdy jsem poprvé potkal pana Hallorana, a tak je to asi celkem vzato stejně dobrý začátek jako kterýkoli jiný.

1986

„Dneska bude bouřka, Eddie.“

Táta s oblibou předpovídal počasí hlubokým, autoritativním hlasem jako v televizi. Pokaždé to řekl s naprostou jistotou, i když se obyčejně pletl.

Zadíval jsem se na dokonale modré nebe za oknem, modré tak zářivě, že člověk při pohledu na něj musel trochu přimhouřit oči.

„Na bouřku to zrovna nevypadá, tati,“ zahuhlal jsem s pusou plnou sendviče se sýrem.

„To proto, že žádná nebude,“ řekla mamka, která se náhle a tiše objevila v kuchyni jako nějaký ninja. „BBC hlásí, že bude celý víkend horko a slunečno… a nemluv s plnou pusou, Eddie,“ dodala.

„Hmmm,“ pronesl táta, což pronášel vždycky, když s mámou nesouhlasil, ale neopovážil se jí říct, že se plete.

S mamkou se neopovážil nesouhlasit nikdo. Naháněla – a vlastně pořád nahání – tak trochu strach. Byla vysoká, s krátkými hnědými vlasy a hnědýma očima, které uměly bublat veselím, anebo zahořet skoro do černa, když se rozzlobila (a byla tak trochu jako Neuvěřitelný Hulk, rozzlobit jste ji nechtěli).

Mamka byla doktorka, ale ne taková ta normální, co přišívá lidem nohy a dává všelijaké injekce. Táta mi jednou řekl, že „pomáhá ženám, které se dostaly do potíží“. Neřekl do jakých, ale domyslel jsem si, že asi do pořádných, když potřebujou doktora.

Táta taky pracoval, ale z domova. Psal pro časopisy a noviny. Ne pořád. Někdy lamentoval, že mu nikdo nechce nic zadat, nebo s hořkým smíchem říkal: „Tenhle měsíc zkrátka nemám štěstí na publikum, Eddie.“

V dětství mi nepřipadalo, že by měl „pořádnou práci“. Na tátu teda ne. Táta má nosit oblek s kravatou, ráno odcházet do práce a domů se vracet k večeři. Můj táta odcházel pracovat do pokoje pro hosty a tam seděl u počítače v pyžamu a tričku, někdy se ani neučesal.

Můj táta ani moc nevypadal jako jiní tátové. Měl dlouhé rozježené vousy a dlouhé vlasy, které si stahoval do culíku. Nosil děravé ustřižené džíny, dokonce i v zimě, a sepraná trička s názvy předpotopních kapel jako Led Zeppelin a The Who. Občas taky nosil sandály.

Špekoun o mém tátovi řekl, že je „zatracenej hipísák“. Nejspíš měl pravdu. Tenkrát jsem to ale bral jako urážku, a tak jsem do něj strčil, on se mnou praštil o zem a já se odbelhal domů s pár novými modřinami a z nosu mi tekla krev.

Později jsme se pochopitelně usmířili. Špekoun dokázal být děsnej šulín – patřil k tomu druhu tlustých dětí, co vždycky musí být nejukřičenější a nejotravnější, aby zastrašily opravdové trapiče –, ale současně byl jeden z mých nejlepších kamarádů a nejloajálnější a nejvelkorysejší člověk, jakého jsem znal.

„O svoje kamarády se musíš starat, Příšerko,“ sdělil mi jednou vážně. „Kamarádi jsou nade všecko.“

Příšerka byla moje přezdívka. To proto, že příjmením jsem Adams, jako v Addamsově rodině. Jak jsme od toho došli k Příšerce, to už nevím, ale tenkrát to dávalo smysl, a jak už to s přezdívkami bývá, ujala se.

Příšerka, Špekoun, Dráťák (kvůli obřím rovnátkům na zuby), Hop (David Hopkins) a Nicky. To byla naše parta. Nicky přezdívku neměla, protože byla holka, i když ze všech sil předstírala, že není. Mluvila sprostě jako kluk, šplhala po stromech jako kluk a uměla se prát skoro tak dobře jako většina kluků. Pořád ale vypadala jako holka. Moc hezká holka, s dlouhými rezavými vlasy a bledou pletí posetou spoustou malinkatých hnědých pih. Já jsem si toho teda vůbec nevšímal, no fakt.

Tu sobotu jsme se měli všichni sejít. Scházeli jsme se skoro každou sobotu a šlo se k někomu domů nebo na hřiště nebo někdy do lesa. Tahle sobota ale byla výjimečná, kvůli pouti. Jezdila k nám každý rok, do parku u řeky. Ten rok jsme poprvé směli jít sami, bez dospělého.

Těšili jsme se na to už týdny, od té doby, co se po městečku objevily plakáty. Měli tam mít autodrom, dvě různé centrifugy a houpací pirátskou loď. Vypadalo to špičkově.

„Takže,“ řekl jsem, když jsem co nejrychleji dojedl ten sendvič, „jsem dohodnutej s ostatníma, že se sejdeme u parku ve dvě.“

„Cestou tam se pořád drž hlavní ulice,“ řekla mamka. „Nechoď žádnýma zkratkama a nemluv s nikým, koho neznáš.“

„Nebudu.“

Sklouzl jsem ze židle a zamířil ke dveřím.

„A vem si ledvinku.“

„Ale mamíííí.“

„Budeš se vozit na atrakcích. Z kapsy by ti mohla vypadnout peněženka. Ledvinku. Bez řečí.“

Otevřel jsem pusu a zas ji sklapl. Cítil jsem, že mi hoří tváře.

Tu blbou ledvinku jsem nesnášel. Ledvinky nosí tlustý turisti. Budu před ostatníma vypadat jak pako, zvlášť před Nicky. Jenomže když to mamka řekla takhle, nedalo se s ní smlouvat.

„Fajn.“

Fajn mi nebylo, ale viděl jsem, že ručička na kuchyňských hodinách už se pomaličku blíží ke dvojce, a musel jsem vyrazit. Vyběhl jsem po schodech nahoru, popadl tu blbou ledvinku a uložil si do ní peníze. Celých pět liber. Hotové jmění. Pak jsem letěl zas dolů.

„Tak zatím.“

„Bav se.“

Ani v nejmenším jsem nepochyboval, že budu. Svítilo sluníčko. Měl jsem na sobě svoje oblíbené tričko a conversky. Už jsem slyšel vzdálené tuc tuc muziky od kolotočů a cítil jsem vůni hamburgerů a cukrové vaty. Dnešek bude perfektní.

Když jsem dorazil, Špekoun, Hop a Dráťák už čekali u vchodu do parku.

„Čau, Příšerko. Prima ledvinka!“ zahulákal Špekoun. Zrudl jsem a ukázal mu prostředník. Hop i Dráťák se při Gavově vtípku uchechtli. Hop, který byl vždycky nejslušnější a urovnával spory, pak Špekounovi řekl: „Aspoň nevypadá tak přiteplale jako ty v těch tvejch šortkách, kokote.“

Špekoun se zakřenil, chytil se za lem šortek a předvedl taneček, sádelnaté nohy zvedal do výšky jako nějaká baletka. On byl prostě takový. Nemohli jste ho doopravdy urazit, protože jemu to bylo fuk. Nebo přinejmenším ve všech budil takový dojem.

„A co,“ řekl jsem, protože i když to Hop zahrál do autu, pořád mi ta ledvinka připadala blbá, „stejně s ní nikam nepůjdu.“

Rozepnul jsem pásek, peněženku jsem si zastrčil do kapsy kraťasů a rozhlédl se. Kolem celého parku rostl hustý živý plot. Zastrčil jsem ledvinku do křoví, aby nebyla vidět, když člověk půjde jen tak kolem, ale přitom ne moc hluboko, abych si ji potom mohl zas vyzvednout.

„Určitě ji tady chceš nechat?“ zeptal se Hop.

„Jo, co kdyby na to přišla tvoje maminka?“ řekl Dráťák tím svým jízlivým, zpěvavým tónem.

Sice patřil do naší party a byl nejlepší kámoš Špekouna, ale já jsem Dráťáka nikdy rád neměl. Měl v sobě něco stejně chladného a ošklivého jako ta rovnátka, co mu trčela z pusy. Ale při tom, kdo byl jeho brácha, to vlastně asi nebyl žádný div.

„Mně je to volný,“ zalhal jsem a pokrčil rameny.

„Komu ne?“ vložil se do toho netrpělivě Špekoun. „Můžeme už nechat tu zatracenou ledvinku bejt a jít? Nejdřív chci na centrifugu.“

Dráťák a Hop se hned pohnuli – většinou jsme dělali, co Špekoun chtěl. Nejspíš proto, že byl největší a bylo ho nejvíc slyšet.

„Ještě tady ale není Nicky,“ namítl jsem.

„No a?“ opáčil Dráťák. „Vždycky chodí pozdě. Prostě jdeme. Ona nás najde.“

Měl pravdu. Nicky vážně vždycky chodila pozdě. Na druhou stranu, takhle jsme se nedomluvili. Měli jsme se držet pohromadě. Na pouti to nebylo bezpečné, chodit sám. Zvlášť pro holku.

„Dáme jí ještě pět minut,“ řekl jsem.

„To nemyslíš vážně!“ vykřikl Špekoun ve své nejlepší – takže dost mizerné – imitaci Johna McEnroea.

Špekoun imitoval lidi často. Většinou Američany. Všechny tak příšerně, že jsme se mohli potrhat smíchy.

Dráťák se nesmál tolik jako já a Hop. Nelíbilo se mu, když měl pocit, že je parta proti němu. Ale ono to bylo stejně jedno, protože zrovna když jsme se přestali smát, ozval se známý hlas: „Čemu se chlámete?“

Otočili jsme se. Do kopce k nám stoupala Nicky. Jako vždycky mě při pohledu na ni začalo tak divně šimrat v břiše. Jako bych najednou dostal velikánský hlad a bylo mi malinko špatně.

Dneska měla rezavé vlasy rozpuštěné, v zacuchané záplavě jí splývaly po zádech, sahaly skoro až k pasu rozdrbaných denimových šortek. K nim měla žlutou blůzu bez rukávů. Kolem výstřihu byly modré kytičky. Na jejím krku jsem zahlédl stříbrný záblesk. Křížek na řetízku. Přes rameno jí visela jutová taška, vypadala těžká.

„Jdeš pozdě,“ řekl Dráťák. „Čekali jsme na tebe.“ Jako by to byl jeho nápad.

„Co máš v tý tašce?“ zeptal se Hop.

„Táta chce, abych na pouti rozdávala tyhlety kraviny.“ Vytáhla z tašky leták a ukázala nám ho.

Přijďte do kostela svatého Tomáše a chvalte Pána. To je největší jízda!

Nickyin táta byl farář při místním kostele. Já jsem v kostele nikdy doopravdy nebyl – naše takovéhle věci nebraly –, ale faráře jsem potkával ve městě. Nosil kulaté brejličky a plešatou hlavu měl pihovatou jako Nicky nos. Vždycky se usmál a pozdravil, ale měl jsem z něj stejně tak trochu strach.

„Tak to je teda těžká srágořina, vážení,“ prohlásil Špekoun.

„Těžká“ nebo „brutální srágořina“ bylo další ze Špekounových oblíbených úsloví, k němuž obvykle kdovíproč připojoval velice spisovně vyslovené „vážení“.

„Nebudeš to doopravdy dělat, že ne?“ zeptal jsem se a před očima mi náhle vytanula představa celého dne zabitého tím, že se potáhneme za Nicky a ona bude rozdávat letáky.

Sjela mě pohledem. Trochu mi přitom připomněla mamku.

„Jasně že ne, ty tondo,“ odvětila. „Jen jich pár vezmeme, rozházíme je tak různě po zemi, jako že to lidi zahodili, a zbytek šoupnem do popelnice.“

Všichni jsme se vesele zašklebili. Není nad to, když provedete něco, co se nemá, a ještě přitom napálíte dospělého. Rozházeli jsme letáky, tašku vyhodili a vrhli se na to. Centrifuga (vážně byla špičková), autodrom, kde do mě Špekoun vrazil tak, až mi luplo v zádech. Raketky (loni docela vzrůšo, ale teď už dost nuda), obří skluzavka, druhá centrifuga a houpací pirátská loď.

Jedli jsme párky v rohlíku a Špekoun s Nicky zkusili chytat kachničky na udici a na vlastní kůži se přesvědčili, že každý sice získá cenu, ale to ještě neznamená, že tu cenu zrovna chce, a tak přišli celí rozesmátí a házeli po sobě trapáckými mrňavými plyšáky.

To už se nám odpoledne chýlilo ke konci. Vzrušení a adrenalin začínaly vyprchávat a naopak sílilo vědomí, že už mi nejspíš zbývají peníze jen na dvě, možná tři atrakce.

Sáhl jsem do kapsy pro peněženku. Srdce mi skočilo do krku jako žába. Byla pryč.

„Kurva!“

„Co je?“ zeptal se Hop.

„Peněženka. Ztratil jsem ji.“

„Určitě?“

„Jasně že určitě, krucinál.“

Pro jistotu jsem ale zkontroloval i druhou kapsu. Obě prázdné. Do pytle.

„Kde jsi ji naposledy ještě měl?“ zeptala se Nicky.

Snažil jsem se zapřemýšlet. Věděl jsem, že po poslední jízdě jsem ji měl, to jsem se koukal. Navíc jsme si pak kupovali ty párky v rohlíku. Kachničky jsem chytat nešel, takže…

„U stánku s párkama v rohlíku.“

Ten stánek byl až úplně na druhém konci, opačným směrem než obě centrifugy.

„Do hajzlu,“ zanadával jsem znovu.

„Tak pojď,“ řekl Hop. „Půjdeme se po ní podívat.“

„Proč jako?“ opáčil Dráťák. „Někdo už ji určitě sebral.“

„Můžu ti půjčit,“ navrhl Špekoun. „Ale moc už mi nezbylo.“ Byl jsem si poměrně jistý, že lže. Špekoun měl vždycky víc peněz než my ostatní. Stejně tak měl vždycky nejlepší hračky a nejnovější, nejnablýskanější kolo. Jeho tátovi patřila místní hospoda a jeho máma prodávala Avon. Špekoun byl velkorysý, ale já věděl, že si hodně moc chce ještě zajezdit.

Každopádně jsem zavrtěl hlavou. „Dík. To je dobrý.“

Nebylo. Cítil jsem, jak mě za očima pálí slzy. Nešlo jen o ztracené peníze. Připadal jsem si hloupě, zkazilo mi to den. Věděl jsem, že mamka bude naštvaná a prohlásí: „Já ti to říkala.“

„Vy jděte dál,“ pobídl jsem je. „Já se tam půjdu kouknout. Není důvod, abysme ztráceli čas všichni.“

„Bezva,“ řekl Dráťák. „Tak jdem.“

Všichni se pomalu šourali pryč. Poznal jsem na nich, že se jim ulevilo. Oni peníze neztratili, neměli zkažený den. Já se sklesle vydal přes celou pouť ke stánku s párky v rohlíku. Stál naproti kolotoči, tak jsem se řídil podle něj. Ta stará mašina se nedala přehlídnout. Přesně uprostřed pouti.

Vyřvávala tam hudba, zkreslená předpotopními reproduktory. Různobarevná světýlka blikala a pasažéři ječeli, jak se dřevěné vozíčky točily s dřevěnou plošinou pořád dokola, rychleji a rychleji.

Jak jsem se ke kolotoči blížil, zvolnil jsem krok a začal se pozorně koukat po zemi. Odpadky, papíry od párků v rohlíku, po peněžence ani vidu. Jak jinak. Dráťák měl recht. Někdo už ji musel sebrat a peníze mi šlohnout.

S povzdechem jsem vzhlédl. Ze všeho nejdřív jsem si všiml Bílého pána. Tak se samo sebou nejmenoval. Později jsem zjistil, že se jmenuje Halloran a je to náš nový učitel.

Bílého pána nemohl člověk dost dobře přehlédnout. Zaprvé byl hodně vysoký a taky hubený. Měl na sobě vybledlé džíny, volnou bílou košili a velký slamák. Vypadal jako jeden starý zpěvák ze sedmdesátek, kterého měla ráda mamka. David Bowie.

Bílý pán stál kousek od stánku s párky v rohlíku, brčkem cucal modrou ledovou tříšť a koukal na kolotoč. Teda já aspoň myslel, že kouká na něj.

Bezděky jsem se zadíval stejným směrem a tehdy jsem uviděl tu holku. Pořád jsem byl vytočený kvůli peněžence, ale taky jsem byl dvanáctiletý kluk, ve kterém začínaly vřít a bublat hormony. Večery v pokojíčku jsem netrávil vždycky jen čtením komiksů ve světle baterky pod peřinou.

Ta holka tam postávala s blonďatou kamarádkou, kterou jsem tak trochu znal od vidění z města (její táta byl policajt nebo něco), ale moje mysl ji okamžitě ponechala stranou. Smutnou pravdou je, že krása, skutečná krása jednoduše zastíní všechno a všechny kolem sebe. Blonďatá kamarádka byla hezká, ale Kolotočenka – jak jí budu v duchu už napořád říkat, i když se později dozvím její jméno – byla vyloženě krásná. Vysoká a štíhlá, s dlouhými tmavými vlasy a ještě delšíma nohama, tak hladkýma a hnědýma, že se na slunci leskly. Měla na sobě kanýrkovou minisukni a přes fluorescenční zelenou lambádu neforemnou vestu s rozmáchlým nápisem „Relax“. Vlasy si na jedné straně zastrčila za ucho a na slunci se blýskala zlatá kruhová náušnice.

Maličko se stydím, ale přiznávám, že jejímu obličeji jsem nejdřív nevěnoval velkou pozornost, ovšem když se otočila k blonďaté kamarádce a něco jí říkala, nezklamal mě. Byl bolestně hezký, s plnými rty a protáhlýma mandlovýma očima.

A pak byl pryč.

V jedné chvíli tam ona byla, její obličej tam byl, v té další se ozval strašlivý rachot, který rval uši, jako by v zemských útrobách zařvalo nějaké obrovitánské zvíře. Později jsem se dozvěděl, že ho vydalo valivé ložisko na ose stařičkého kolotoče, které vinou přetěžování a nedostatečné údržby prasklo. Viděl jsem stříbrný záblesk a její obličej, nebo jeho polovinu, něco useklo a zůstala po něm odhalená změť chrupavek, kostí a krve. Tolik krve.

O zlomek vteřiny později, než jsem vůbec stačil otevřít ústa k výkřiku, kolem prosvištělo něco obrovského, rudočerného. Zazněla ohlušující rána – utržený vozík z kolotoče v krupobití létajícího kovu a třísek rozmetal stánek s párky v rohlíku – a další jekot a křik, jak lidé uskakovali z cesty. Najednou do mě někdo vrazil a povalil mě na zem.

Padali na mě další lidé. Někdo mi dupnul na zápěstí. Do hlavy mě bouchlo něčí koleno. Do žeber mě nakopla těžká bota. Vyjekl jsem, ale nějak se mi podařilo schoulit a překulit se. Potom jsem vyjekl znovu. Vedle mě ležela Kolotočenka. Naštěstí jí do tváře spadly vlasy, ale poznal jsem ji podle trička a fluorescenční lambády, ačkoli bylo obojí nasáklé krví. Krev jí tekla i po noze. Druhý ostrý kus kovu jí čistě přesekl kost těsně pod kolenem. Lýtko jí viselo na vlásku, držely ho jen provázky šlach.

Hrabal jsem se od ní hned pryč – očividně byla mrtvá. Nemohl jsem nic dělat – a v tu chvíli natáhla ruku a popadla mě za paži.

Obrátila ke mně zkrvavený, rozmašírovaný obličej. Někde mezi vší tou rudou na mě zíralo jedno hnědé oko. To druhé ochable viselo z rozdrcené tváře.

„Pomoz mi,“ zachrčela. „Pomoz mi.“

Chtělo se mi utéct. Chtělo se mi vřískat a brečet a zvracet, to všechno naráz. Všechny ty tři věci bych možná i udělal, kdyby mi rameno nesevřela jiná ruka, velká a pevná, a tichý hlas neřekl: „To nic. Vím, že se bojíš, ale potřebuju, abys mě velice pozorně poslouchal a dělal přesně to, co ti budu říkat.“

Otočil jsem se. Shlížel ke mně Bílý pán. Teprve tehdy jsem si uvědomil, že jeho obličej pod kloboukem se širokou krempou je skoro tak bílý jako jeho košile. Dokonce i oči měl mlžně, průsvitně šedé. Vypadal jako duch, nebo upír, a za jiných okolností bych z něj měl zřejmě strach. V tu chvíli byl ale dospělý a já potřeboval, aby mi někdo dospělý řekl, co mám dělat.

„Jak se jmenuješ?“ zeptal se mě.

„E-Eddie.“

„Dobře, Eddie. Jsi zraněný?“ Zavrtěl jsem hlavou.

„Výborně. Tahle mladá dáma ale zraněná je, takže jí musíme pomoct, ano?“

Přikývl jsem.

„Potřebuju, abys udělal tohle… tady jí podrž nohu a pevně ji stiskni, hodně silně.“

Uchopil mě za ruce a položil je na nohu té holky. Na dotek byla horká a kluzká od krve.

„Máš to?“

Znovu jsem přikývl. Na jazyku jsem cítil chuť strachu, hořkou a kovovou. Cítil jsem, jak mi mezi prsty crčí krev, i když jsem nohu svíral vážně pevně, co nejpevněji to šlo…

V dáli, jako by se to ozývalo z mnohem větší dálky než ve skutečnosti, jsem slyšel dusot hudby a radostný jekot. Holka křičet přestala. Ležela teď bez hnutí a tiše, jen její dech tlumeně šelestil, a i ten stále slaběji a slaběji.

„Eddie, musíš se soustředit. Dobře?“

„Dobře.“

Upřeně jsem se na Bílého pána zadíval. Vytáhl si z džínů pásek. Byl dlouhý, až příliš na jeho hubený pas, a byly v něm přidělané dírky, kterými si ho zmenšil. Zvláštní, jakých divných věcí si v tom největším srabu všimnete. Třeba jsem si všiml, že Kolotočence spadla bota. Plastová balerínka. Růžová se třpytkami. A mě napadlo, že už ji nejspíš nebude potřebovat, když má skoro přeseknutou nohu.

„Vnímáš mě pořád, Eddie?“

„Jo.“

„Dobře. Už to bude. Jde ti to skvěle, Eddie.“

Bílý pán vzal pásek a omotal jí nohu úplně nahoře. Utáhl ho, fakt hodně. Byl silnější, než vypadal. Skoro okamžitě jsem ucítil, že proud krve slábne.

Podíval se na mě a přikývl. „Už můžeš pustit. Mám to.“ Sundal jsem ruce. Když napětí pominulo, začaly se třást.

Zkřížil jsem paže přes prsa a schoval ruce do podpaží.

„Bude v pořádku?“

„To nevím. Doufejme, že tu nohu zachrání.“

„Co její obličej?“ zašeptal jsem.

Vzhlédl ke mně a něco v jeho bledě šedých očích mě znehybnilo. „Prohlížel sis předtím její obličej, Eddie?“

Otevřel jsem pusu, ale nevěděl jsem co říct a nechápal jsem ani, proč jeho hlas najednou už nezní tak přátelsky.

Potom se odvrátil a tiše řekl: „Bude žít. To je podstatné.“

A zrovna v tu chvíli nad námi pořádně zahřmělo a začaly padat první kapky deště.

Tehdy jsem asi poprvé pochopil, jak se věci můžou v okamžiku změnit. O všechno, co považujeme za jisté, můžeme jedním rázem přijít. Snad proto jsem ji vzal. Abych měl něco hmatatelného. Aby byla v bezpečí. To jsem si aspoň namlouval.

Ale jako spousta věcí, které si namlouváme, to nejspíš byla těžká srágořina.

V místních novinách nás označili za hrdiny. Vzali mě společně s panem Halloranem zpátky do parku a vyfotili si nás. Je to k neuvěření, ale ti dva, co byli ve vozíku kolotoče, který se utrhl, vyvázli jen se zlomeninami, řeznými ranami a modřinami. Pár okolostojících schytalo ošklivé šrámy, které potřebovaly zašít, a v tlačenici, jak odtamtud lidi utíkali, taky sem tam někdo přišel ke zlomenině nebo naštípnutému žebru.

Dokonce i Kolotočenka (doopravdy se jmenovala Elisa) přežila. Doktorům se povedlo přidělat jí nohu zpátky a nějak zachránili i oko. V novinách tomu říkali zázrak. O zbytku obličeje se moc nešířili.

Jak už to bývá se všemi dramaty a tragédiemi, zájem postupně opadal. Špekoun přestal vykládat nevkusné vtipy (povětšinou o tom, jak má nohy úplně dřevěný), a dokonce i Dráťáka přestalo bavit říkat mi „Malej hrdina“ a ptát se mě, kde jsem si zapomněl superhrdinský kostým. Prostor dostaly jiné novinky a náměty drbů. Na silnici A36 došlo k bouračce, jednomu spolužákovi umřela sestřenice a potom otěhotněla Marie Bishopová z páté třídy. Život, jak je jeho zvykem, šel dál. Mně to moc nevadilo. Samotného mě ta historka už trochu přestávala bavit. A doopravdy jsem nebyl z dětí, které jsou rády středem pozornosti. Navíc, čím míň jsem o tom mluvil, tím míň často jsem si musel představovat Kolotočenčin chybějící obličej. Noční můry se začaly vytrácet.

Tajných výletů k prádelnímu koši s počuranými prostěradly ubývalo.

Mamka se mě párkrát zeptala, jestli nechci zajít za Kolotočenkou do nemocnice. Vždycky jsem řekl, že ne. Nechtěl jsem ji znova vidět. Nechtěl jsem se dívat na její zničený obličej. Nechtěl jsem, aby na mě ty hnědé oči žalobně koukaly: Vím, že jsi chtěl utéct, Eddie. Dokud tě nepopadl pan Halloran, chtěl jsi mě tam nechat umřít.

Pan Halloran ji myslím navštěvoval. Hodně. Asi na to měl čas. Na naší škole měl začít učit až v září. Prý se rozhodl do pronajatého domku nastěhovat o pár měsíců dřív, aby se ve městě stačil trochu zabydlet.

To byl nejspíš dobrý nápad. Všichni si tak mohli zvyknout, že se s ním běžně potkávají. Odbyl si všechno vyptávání, než poprvé vstoupil do třídy.

Co to má s kůží? Je albín, vysvětlovali trpělivě dospělí. To znamená, že mu schází něco, čemu se říká „pigment“ a díky čemu má kůže většiny lidí normální růžovou nebo hnědou barvu. A co to má s očima? To samé. Jenom jim chybí pigment. Takže není zrůda, příšera nebo duch? Ne. Prostě normální člověk s onemocněním.

To se pletli. Pan Halloran byl všechno možné, ale normální ani náhodou.

2016

Dopis přichází bez velké parády a rozruchu, ani zlá předtucha se nedostavila. Vklouzne do schránky mezi výzvou k příspěvku pro charitativní organizaci a letákem nového bufetu s pizzou.

A kdo sakra vůbec v dnešní době ještě píše dopisy? Dokonce i moje matka ve věku sedmdesáti osmi let vesele používá e-mail, Twitter a Facebook. Vlastně si s technologiemi rozumí daleko líp než já. Jsem tak trochu staromilec. K trvalému pobavení mých žáků, jejichž řeči o Snapchatu, lajcích, tagování a Instagramu by stejně dobře mohly být cizí jazyk. Domníval jsem se, že vyučuji angličtině, stěžuju si jim často a zarmouceně. Těmhle vašim srágořinám vůbec nerozumím, bando jedna.

Rukopis na obálce nepoznávám, ale poslední dobou už pořádně nepoznám ani ten svůj. Dneska je to samá klávesnice a dotyková obrazovka.

Sedím u kuchyňského stolu, rozříznu obálku, studuju její obsah a u toho upíjím z hrnku kafe. Vlastně to není tak docela pravda. Sedím u stolu, zírám na obsah obálky, hrnek stojí stranou a kafe stydne.

„Co to je?“

S trhnutím se rozhlédnu. Do kuchyně se přišourá Chloe, pomuchlaná a rozespalá, zívá. Vlasy nabarvené načerno má rozpuštěné, ze zubaté ofiny jí sem tam trčí přeleželý pramen. Na sobě má starou mikinu Cure a zbytky včerejšího make-upu.

„Toto,“ odvětím a pečlivě papír poskládám, „se nazývá dopis. Lidé je kdysi za dávných dob používali jakožto komunikační prostředek.“

Sjede mě sžíravým pohledem a ukáže mi prostředníček.

„Vím, že něco říkáš, ale ať dělám, co dělám, slyším jen mlít pant.“

„To je ta potíž s dnešní mládeží. Zkrátka a dobře neposlouchá.“

„Ede, nemáš věk ani na to, abys mohl bejt můj táta, tak proč mluvíš jako můj děda?“

Má pravdu. Je mi čtyřicet dva a Chloe pomalu táhne na třicet (hádám. Neřekla mi to a já jsem příliš galantní, než abych se zeptal). Velký věkový rozdíl mezi námi není, ale často mi to připadá jako desítky let.

Chloe je mladistvá a cool a snadno byste si ji spletli s puberťačkou. Já nejsem a snadno byste si mě spletli s důchodcem. Z dobroty srdce byste můj vzhled mohli popsat slovem „upracovaný“. Zjistil jsem však, že nejvíc se na vás nepodepíše práce, ale obavy a lítost.

Vlasy mám pořád ještě husté a převážně tmavé, ale moje vrásky od smíchu už před časem ztratily smysl pro humor. Jako spousta vysokých lidí se hrbím a nejradši nosím oblečení, kterému Chloe přezdívá „paráda z bazaru“. Obleky, vesty a slušné boty. Mám i několikery džíny, ale do práce v nich nechodím a – pokud zrovna nejsem zalezlý ve své pracovně – v práci jsem skoro pořád, o prázdninách si často přibírám doučování.

Mohl bych tvrdit, že to dělám z lásky k učitelství, ale nikdo nemá svoji práci až tak rád. Dělám to, protože potřebuju peníze. Proto tu taky bydlí Chloe. Je to moje podnájemnice, a jak si rád namlouvám, kamarádka.

Co si budeme povídat, jsme divná dvojka. Chloe není typ, který bych si za normálních okolností do podnájmu vzal. Ale zrovna mě tehdy nechal na holičkách jiný potenciální podnájemník a dcera jedné známé věděla o „jedné holce“, která nutně potřebovala pokoj. Zdá se, že nám to klape, a nájemné je pro mě velká pomoc. Stejně jako její společnost.

Možná je divné, že nějakého podnájemníka vůbec potřebuju. Mám relativně slušný plat, dům, ve kterém žiju, mi darovala matka a většina lidí z toho jistě usuzuje, že vedu pohodlný život nezatížený hypotékou.

Smutná pravda je taková, že dům se kupoval, když byly dvouciferné úrokové sazby, a ručilo se jím za jednu půjčku na jeho rekonstrukci a pak za další, aby bylo z čeho hradit péči o tátu, když na tom byl už tak špatně, že se to doma nedalo zvládnout.

Žil jsem tady s mámou, dokud před pěti lety nepotkala Gerryho, žoviálního bývalého bankéře, který se rozhodl toto povolání vyměnit za soběstačný životní styl v ekologickém domě, který si svépomocí postavil na venkově ve Wiltshiru.

Proti Gerrymu vůbec nic nemám. Nemám tedy nic ani pro, ale máma je s ním zjevně šťastná a to, jak si s oblibou nalháváme, je hlavní. Zřejmě i ve dvaačtyřiceti si ještě v koutku duše nepřeju, aby máma byla šťastná s jiným mužem než s mým tátou. Je to dětinské, nezralé a sobecké. A já jsem s tím smířený.

Mimoto mámě je to v sedmdesáti osmi letech upřímně řečeno úplně ukradené. Ne že by to přesně takhle vyjádřila, když mi oznamovala, že se rozhodla s Gerrym sestěhovat, ale mně byl ten podtext jasný:

„Potřebuju odsud vypadnout, Ede. Je tady až moc vzpomínek.“

„Chceš dům prodat?“

„Ne. Chci ho nechat tobě. S trochou lásky z něj může být báječný domov pro rodinu.“

„Mami, nemám ani partnerku, natož rodinu.“

„Nikdy není pozdě.“ Neodpověděl jsem.

„Jestli ten dům nechceš, prostě ho prodej.“

„Ne. Jen… Chci jen, abys byla šťastná.“

„Tak kdo ti to píše?“ ptá se Chloe, zamíří ke kávovaru a nalije si do hrnku.

Zastrčím dopis do kapsy županu. „Nikdo důležitý.“

„Óóó. Tajemství.“

„Ani ne. Prostě… starý známý.“

Povytáhne obočí. „Další? Páni. Najednou se slejzaj jak švábi na pivo. Netušila jsem, že jsi tak populární.“

Zamračím se. A pak si vzpomenu, že jsem jí řekl o svém dnešním hostu k večeři.

„Neříkej to tak překvapeně.“

„Já ale jsem. U někoho tak nespolečenskýho je přímo ohromující, že má přátele.“

„Přátele přece mám, tady v Anderbury. Vždyť je znáš. Gava a Hopa.“

„Ty se nepočítaj.“

„Proč ne?“

„Protože to nejsou opravdový kamarádi. Jen lidi, který znáš celej život.“

„Není to náhodou definice kamarádů?“

„Ne, to je definice omezenosti. Lidí, se kterýma se bavíš z povinnosti, ze zvyku a kvůli společný minulosti spíš než z opravdovýho zájmu o jejich společnost.“

Na tom něco je. Svým způsobem.

„Pro mě za mě,“ změním téma, „já už se musím jít obléknout. Dneska musím do školy.“

„Nejsou prázdniny?“

„Je to sice rozšířená představa, ale učitel nepřestává pracovat, ani když v létě není škola.“

„Netipovala bych tě na fandu Alice Cooper.“

„Její písničky miluju,“ opáčím s vážnou tváří.

Chloe se usměje, svérázný křivý úsměv promění její vcelku obyčejnou tvář v pozoruhodnou. Některé ženy už jsou takové. Na první pohled neobvyklé, možná dokonce divné, ale pak je úsměv nebo mírně pozvednuté obočí dočista promění. Asi jsem do Chloe maličko zakoukaný, ne že bych to někdy přiznal. Vím, že ve mně vidí daleko spíš strýčkovského ochránce než možného partnera. Ani za nic bych ji nechtěl přivést do nepříjemných rozpaků a vzbudit v ní dojem, že na ni pohlížím jakkoli jinak než s otcovskou náklonností. Dobře si navíc uvědomuju, že v mém postavení, na maloměstě by si vztah s mnohem mladší ženou mohli lidé snadno nesprávně vyložit.

„Kdy dorazí ten tvůj druhej ‚starej známej‘?“ zeptá se a jde s kafem ke stolu.

Odsunu se a vstanu ze židle. „Kolem sedmé.“ Odmlčím se.

„Můžeš se k nám samozřejmě připojit.“

„To si radši odpustím. Nechci ti zkazit shledání.“

„Tak jo.“

„Ale třeba jindy. Z toho, cos o něm říkal, vypadá na zajímavýho týpka.“

„Ano.“ Donutím se k úsměvu. „Slovo zajímavý se v tomhle případě dá použít.“

Do školy to mám od svého domu patnáct minut svižné chůze. Když je takový den jako dnes – příjemně teplý letní den, zpoza tenké vrstvy oblačnosti pomrkávají záblesky modři –, je to odpočinková procházka. Možnost srovnat si myšlenky, než mi začne práce.

Během školního roku se to může hodit. Mnoho dětí, které učím na Anderburské akademii, patří k těm, jimž říkáme „náročné“. Za mých mladých let se jim říkalo „malí smradi“. Jsou dny, kdy se musím duševně připravit, abych si s nimi poradil. Jsou taky dny, kdy pomůže jedině příprava v podobě panáku vodky do ranního kafe.

Jako mnohá trhovní městečka se Anderbury jeví nezaujatému pozorovateli coby malebné místo k životu. Rázovité uličky dlážděné kočičími hlavami, čajovny a vcelku proslulá katedrála. Dvakrát týdně se tu konají trhy a máme tu spoustu hezkých parků a stezek pro pěší u řeky. Autem je to jen kousek k písečným plážím v Bournemouthu a rozlehlým vřesovištím národního parku New Forest.

Stačí ale seškrábnout povrch a zjistíte, že ten nátěr pro turisty je právě jen nátěr. Nabídka práce je tu převážně sezonní a nezaměstnanost vysoká. Kolem krámků a v parcích se poflakují partičky znuděných mladých. Po hlavní ulici tlačí náctileté maminy kočárky se řvoucími dětmi. Není to nic nového, ale přece jen se to zdá být stále výraznější. Nebo to tak možná vnímám jen já. Stárnutí s sebou často nepřináší moudrost, nýbrž nesnášenlivost.

Dojdu k bráně parku Old Meadows. Mého pubertálního království. Od mého dětství se hodně změnil. To dá rozum.

Je tu nový skatepark a hřiště, kam jsme s naší partou chodili, si násilím přisvojila nová, moderní „rekreační zóna“ na druhém konci parku. Jsou tam provazové houpačky a velikánská tunelová klouzačka, lanové skluzy a všechny možné suprové věci, o jakých se nám za našeho mládí ani nesnilo.

To staré hřiště kupodivu zůstalo, opuštěné a zchátralé. Prolézačka zrezivěla, houpačky jsou omotané kolem horních trámů a kdysi zářivý nátěr dřevěného kolotoče je zpuchřelý a loupe se, počmáraný starými graffiti od lidí, co už dávno zapomněli, proč Helen je kráva a proč propána dali Andy W. do srdíčka.

Chvíli tam postávám, dívám se na něj a vzpomínám.

Tlumené vrzání dětské houpačky, štiplavý chlad časně ranního povětří, zřetelná stopa bílé křídy na černém asfaltu. Další zpráva. Jenomže tahle byla jiná. Žádný panáček… něco jiného.

Prudce se odvrátím. Ne teď. Ne zas. Nenechám se do toho znovu vtáhnout.

Práce ve škole mi nezabere moc času. Do oběda mám hotovo. Posbírám si knížky, zamknu a pěšky se vydám zpátky do centra města.

Hostinec U Býka se nachází na rohu hlavní ulice, poslední „lokál“, který tu zbyl. V Anderbury bývaly ještě dvě další hospody, U Draka a U Snopu, pak ale přišly řetězce. Staré podniky zavřely a Gavovi rodiče byli nuceni snížit ceny, pořádat dámské večery, zavést šťastnou hodinku a „otevřít se rodinám“, aby se udrželi nad vodou.

Nakonec už toho měli dost. Odstěhovali se na Mallorku a tam teď provozují bar jménem Britz. Gav, který v hospodě na půl úvazku pracoval od svých šestnácti, se postavil za výčep a zůstal tam dodnes.

Otevřu těžké staré dveře a vstoupím. Hop s Gavem sedí u našeho obvyklého stolu, v rohu u okna. Od pasu nahoru je Gav pořád mohutný, dost rozložitý, abych nezapomněl, proč jsme mu říkávali Špekoun. Dnes mu ale objem dodávají spíš svaly než sádlo. Paže má jako kmeny stromů, žíly na nich vystupují jako napjaté modré dráty. Tvář má jako vytesanou, krátké vlasy šedivé a řídké.

Hop se skoro vůbec nezměnil. Kdybyste kapku přimhouřili oko, pořád byste si ho v instalatérských montérkách mohli splést s dvanáctiletým klukem, co se převlékl za dospělého. Jsou hluboce zabraní do hovoru. Na stole stojí skoro nedotčené půllitry. Hopův s guinnessem, Gavův s dietní colou, on totiž skoro nepije.

Já si objednám Taylor’s Mild od kysele se tvářící holky u výčepu, ta se na mě zamračí a pak se zamračí na pípu, jako by ji smrtelně urazila.

„Budu muset narazit novej sud,“ zahuhlá.

„Dobře.“

Čekám. Ona zakoulí očima.

„Donesu vám ho.“

„Děkuju.“

Otočím se a zamířím přes lokál. Když se ohlédnu, holka se ještě nepohnula.

Posadím se na vachrlatou stoličku vedle Hopa.

„Nazdar.“

Zvednou ke mně oči a já hned poznám, že je něco špatně. Něco se stalo. Gav vyjede zpoza stolu. Svaly na jeho pažích ostře kontrastují s atrofovanými končetinami, které nečinně spočívají na vozíku.

Otočím se na stoličce. „Gave? Co –“

Jeho pěst vyletí k mému obličeji, levá tvář mi vybuchne bolestí a já se pozadu svalím na zem.

On ke mně shlíží. „Jak dlouho už to víš?“

1986

Přestože byl největší a nejmenovaný vůdce naší party, ve skutečnosti byl Špekoun z nás nejmladší.

Narozeniny slavil začátkem srpna, hned zkraje letních prázdnin. Všichni jsme na to dost žárlili. Zvlášť já. Já byl nejstarší. Narozeniny jsem měl taky o prázdninách, tři dny před Vánoci. Znamenalo to, že místo dvou pořádných dárků jsem skoro vždycky dostal jeden „velký“, nebo dva nic moc.

Špekoun vždycky dostal hromady dárků. Nejen proto, že jeho rodiče byli ve vatě, taky měl totiž milion příbuzných. Tety a strejdy a bratrance a sestřenice a prarodiče i praprarodiče.

I na to jsem trošku žárlil. Měl jsem jenom mámu, tátu a babičku, se kterou jsme se moc nevídali, protože bydlela hrozně daleko a taky už jí „kapánek harašilo“, jak to popsal táta. Návštěvy u ní jsem neměl rád. V obýváku vždycky měla moc horko a smrad a v telce jí pokaždé běžel ten samý pitomý film.

„Že byla Julie Andrewsová krásná?“ vzdychala s vlahýma očima a my všichni jsme museli přikyvovat, přizvukovat a jíst měkké sušenky z rezavé staré plechovky, na které byli kolem dokola tančící sobi.

Špekounovi rodiče pořádali rok co rok velkou oslavu. Tenhle rok to byla grilovačka. Měl tam být kouzelník a pak dokonce diskoška.

Když si máma prohlédla pozvánku, obrátila oči v sloup. Věděl jsem, že Špekounovy rodiče nemá zrovna ráda. Jednou jsem zaslechl, jak tátovi říká, že jsou „ostnatí“. V pozdějším věku mi došlo, že ve skutečnosti řekla „ostentativní“, ale celé roky jsem žil v domnění, že mají někde po těle bodliny jako ježci.

„Diskotéka, Geoffe?“ prohodila k tátovi zvláštním tónem. Byl jsem na vážkách, jestli je to dobrý tón, nebo špatný. „Co ty na to?“

Táta nechal nádobí, šel k ní a podíval se na pozvánku. „To by mohla být zábava,“ řekl.

„Tam jít nemůžete, tati,“ zarazil jsem ho. „To je oslava pro děti. Nejste tam pozvaný.“

„Vlastně jsme,“ odvětila mamka a ukázala na pozvánku.

„‚Maminky i tatínkové vítáni. Přineste klobásky.‘“

Znovu jsem se na to podíval a zamračil se. Mámy a tátové na dětském mejdanu? Nepřišlo mi to jako dobrý nápad. Ani trochu.

„Co dáš Špekounovi k narozkám?“ zeptal se Hop.

Seděli jsme v parku na prolézačce, klátili nohama a cucali cocacolové nanuky. Na zemi pod námi ležel Murphy, Hopův starý černý labrador, a podřimoval ve stínu.

Bylo to koncem července, skoro dva měsíce po tom příšerném dni na pouti a týden před Špekounovými narozeninami. Všechno se pomalu vracelo k normálu a já byl rád. Nebyl jsem zrovna kluk, který by se vyžíval ve vzrušení nebo nečekaných dramatech. Byl jsem – a zůstávám – někým, kdo má rád rutinu. Už ve dvanácti letech jsem měl ponožky v šuplíku vždycky úhledně poskládané a knížky i kazety uspořádané podle abecedy.

My jsme bydleli v tomhle ošklivém starém viktoriánském baráku, který jako by byl věčně obestavěný lešením. Za ním se táhla veliká zarostlá zahrada, na jejíž konec jsem se nikdy neprodral, a nahoře v patře bylo nejmíň ve dvou pokojích vidět stropem na nebe.

„Kdy ten dům dostavíme?“ ptal jsem se občas.

„Vaši přijdou?“ zeptal se Hop.