Přeložil Jaroslav Bojanovský

DET SISTA KONSTVERKET

Copyright © Sofia Lundberg, 2023

Published by agreement with Salomonsson Agency.

Translation © Jaroslav Bojanovský, 2025

ISBN 978-80-249-5646-6

Obsah

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

Dopisy od Daisy

Mým nejdražším sestrám

Heleně a Cathrin

1.

Muzeum moderního umění, 20. září 2022

Foyer Muzea moderního umění zaplňuje neustále rostoucí množství lidí. Ve vzduchu vibrují šeptající hlasy, očekávání, radost, drby. Shromáždili se tu reportéři, švédští i zahraniční, s kamerami a jmény svých médií napsanými na vybavení velkými písmeny. Tísní se před malým pódiem s jediným mikrofonem, jehož chromovaný stojan se leskne ve slunečním světle, pronikajícím dovnitř velkými okny. Vedle pódia, přede dveřmi do výstavní síně, se nachází velký předmět zakrytý černou látkou. Dohlíží na něj dva strážci v oblecích, stojící z obou stran, široce rozkročení, na očích sluneční brýle a v uších sluchátka. Hanna vidí, jak se jim za ušima leskne plastový kabel, který se jim klikatí po zátylcích s krátkým sestřihem. Hlavy mají strnulé, nepohnou se ani o milimetr. Nechápe, jak to zvládají.

Černá nařasená látka nezakrývá celou zadní část předmětu, úplně dole je vidět rám obrazu, bohatě zdobeného, ovšem zlatá barva místy oprýskala. Látka bude už brzy odstraněna a dílo představeno divákům.

Když se k pódiu rychlým krokem blíží žena, fotoaparáty začnou cvakat. Fotografové, kteří ji sledují svými objektivy, se pohybují jako jediný organismus. Jakmile ředitelka muzea bez váhání vystoupá po dvou schodech, vedoucích na pódium a k mikrofonu, šum ve foyeru utichá. Hanna mírně pootevře dveře, aby lépe slyšela, co se tam právě říká.

Žena s nataženým krkem a rovným držením těla několik vteřin mlčky stojí a rozhlíží se po publiku. Přímo z útlých ramen jí padají černé šaty se střihem do písmene A, látka se vlní spolu s jejími pohyby. Ředitelka nakonec zvedne ruce ve vítacím gestu a začne mluvit.

„Těší nás, že se vás tu dnes sešlo tolik. Pro naše muzeum je velkou ctí, že můžeme zahájit tuto výstavu, představující jednu z nejvýznamnějších světových umělkyň současnosti, oblíbenou pro své překrásné obrazy a bronzové sochy, pro anděly mezi námi.“

Žena zmlkne, čeká na spontánní potlesk. Spokojeně pokývá hlavou. Pak se opět nakloní k mikrofonu.

„Jak všichni víte, tato umělkyně nám dnes představí své nejnovější dílo. Je to první nová práce, kterou vystaví po několika letech. Sama říká, že je to její nejlepší dílo vůbec. Je pro nás čest, že se ho rozhodla poprvé vystavit právě tady, ve Stockholmu. Vítáme vás, Hanno Stiltjeová!“

Ředitelka pokyne rukou ke dveřím do výstavní síně. Úzká mezera se rozšíří a Hanna do nich vkročí. Na sobě má červené šaty se širokým pruhem látky v pase. Jejich sukně je nahoře i dole zúžená a uprostřed nabíraná, obtáčí se jí kolem nohou jako obrácený květ tulipánu.

Když Hanna kráčí k jevišti, oči jí zakrývá povislý klobouk. Má sklopené oči. Nejde sama. V těsném závěsu ji následuje muž. Podá jí ruku, když dojde k prvnímu schodu. Hanna ji uchopí a několik vteřin ji bez hnutí drží. Něco muži řekne, ale šeptem, k divákům se to nedonese. Muž to však slyší, usměje se, rychle ji políbí na tvář a pomůže jí vyjít po schodech. Pak ji pustí, udělá několik kroků zpět, opře se o stěnu a čeká.

Hanna přistoupí k mikrofonu, uchopí jednou rukou stojan. Musí se trochu povytáhnout na špičky, aby k němu dosáhla. Nějaká žena k ní spěšně přistoupí a nastaví ho, Hanna se přikrčí, aby jí nepřekážela. Hosté trpělivě čekají, zatímco se v reproduktorech ozývá nepříjemný zvuk. Umělkyni to nijak nestresuje, naopak se tím baví. Koutky úst jí cukají, chce se usmát. Zlehka mávne rukou a konečně promluví táhlou americkou angličtinou.

„Všechna umělecká díla mají svou historii, své emoce,“ pronese a na dlouhou chvíli se odmlčí. Se vztyčenou hlavou se podívá do publika, vidí jejich pohledy plné očekávání. Usměje se tak, až přimhouří oči, zažehne se v nich jiskra.

„Moje nové dílo, které za chvíli uvidíte, je to nejlepší, co jsem kdy vytvořila. A bude zároveň posledním, které na tomto světě po sobě zanechám. S uměním zkrátka končím.“

Hanna víc neřekne, nechá těch pár dramatických slov, aby se rozlétla místností. Když odstupuje od mikrofonu, přejede si rukou po šperku, který má na krku, stříbrném oválném medailonu. Potom kývne na oba členy ostrahy, ti látku stáhnou dozadu, nechají ji sklouznout na podlahu. Předmět, jejž zakrývala, je odhalen.

V publiku to zašumí. Opět začnou cvakat fotoaparáty, muž s kamerou se dere vpřed, skloní se, snímá obrysy díla, jde blíž, aby zachytil detaily. Reportérka ze stejné televize kráčí v závěsu za ním. Když na ni kolega namíří kameru, přiloží si mikrofon k ústům.

„Zde tedy vidíme to, co je, jak nám bylo právě řečeno… úplně poslední umělecké dílo Hanny Stiltjeové… Je to… ehm… komoda.“

Reportérka se při vyslovení posledního slova bezděky trochu zamračí, jako by ji to, co vidí, znepokojovalo, nebo snad dokonce ztratila respekt.

Komoda, která stojí před diváky, vypadá jako sbírka harampádí. Všechny její součásti se liší, barvou, tvarem i použitým materiálem. Na černé kamenné desce nahoře jsou skvrny různé velikosti a škrábance, přes okraj visí jakoby povadlá, černě natřená papírová růže. Zásuvky jsou vyrobené ze starých okenních rámů, lišt, špinavých a potřísněných kusů prken, dvířek od skříněk. Za sklem leží hromádka obálek, jež se při otevírání potrhaly, jejich okraje jsou proto nepravidelné, zubaté.

Hanna se zhluboka nadechne a rozhlédne se po publiku. Hosté se začali hýbat, mnozí se odvrátili od pódia a stojí ve frontě na vstup do síně, na velkou výstavu, na niž se přišli podívat. Na její velkolepé olejomalby a bronzové sochy, které ji proslavily po celém světě.

„Paní Stiltjeová, můžete nám k tomu prosím říct něco víc? Má to být sugestivní způsob, jak si pohrát s tím, co znamená život? Nosíme v sobě různé zásuvky?“ zeptá se další reportér a strčí jí mikrofon pod nos tak prudce, že Hanna ucouvne, do někoho vrazí, omluví se. Otázky se teď na ni hrnou ze všech stran.

„Proč jste opustila bronz?“

„Je to opravdu umělecké dílo vaší úrovně?“

„A co obrazy? Namalujete snad v budoucnu ještě další obrazy, ne?“

„Proč byste měla přestat, v polovině svého života?“

Novináři ji obklopují, v omezeném prostoru se tlačí. Hanna už jejich dotazy neslyší, pro ni se mění v pouhý šum.

„Se svými otázkami budete muset počkat. Můžete mi je položit, až přijde váš čas na rozhovor,“ řekne jim rázně.

Muž, který ji doprovázel na pódium, teď netrpělivě čeká po jejím boku a podupává. Hanna ho chytí za ruku a pevně ji stiskne, odchází na svých lesklých vysokých podpatcích, kličkuje mezi rozptýleným davem lidí, obklopená rezignovanými hlasy, v nichž zaznívá zklamání.

Jakmile dojdou ke dveřím vedoucím do restaurace a do malé místnosti vyhrazené pro rozhovory, Hanna se ohlédne a zadívá se na hosty, kteří muzeum opouštějí. Vycházejí ze dveří a mizí na nádvoří. Hraje si tam malá holčička, vedle svého otce, jenž právě telefonuje a odvrací od ní hlavu. Dívenka ho drží za ruku a současně poskakuje ve žlutých gumových holínkách. Přes ramena jí padají dlouhé kudrnaté vlasy. Když sevře otcovu ruku oběma ručkama a začne mu šplhat po nohách, téměř se dotýkají země.

„Johne, vidíš tamhle to děvčátko? Podívej!“ zašeptá Hanna a ukazuje rukou, ale její společník ji neslyší, protože už dveře otevřel a vešel dovnitř.

Hanna pozoruje dívenku a jejího otce, dokud se nevzdálí a nezmizí jí ze zorného pole. Zůstane strnule stát. Z myšlenek ji vytrhne až známý hlas, který zavolá její jméno. Rychle vklouzne do místnosti, zavře za sebou dveře, šmátrá po zámku.

„Cos to krucinál provedla? Kde jsou ty obrazy?“ vykřikne venku rozčilený hlas.

Spodní zásuvka.

Soustružená lišta, klacík místo rukojeti,
zdobený drceným porcelánem.

Knut

Stockholm, 3. října 1965

Malé dítě leželo ve vlastních výkalech. Uprostřed místnosti, na podlaze. Bez oblečení, zabalené do špinavé deky, která z něj téměř úplně sklouzla. Vztekle kopalo holýma nohama, jako by se odtamtud snažilo dostat. Šermovalo jimi, stejně tak ručkama. Malé pěstičky mělo pevně sevřené. Holčička ale nekřičela, nevydala ani hlásku. Jako by o svůj život bojovala tiše. Očička měla vytřeštěná, tupě zírala do místnosti.

Knut klesl na kolena, zvedl ji do náruče a tiskl ji k sobě. Nevšímal si toho, že mu flanelovou košili potřísnila hovínkem. Hladil ji, kolébal s ní, šeptal jí do ouška: „No tak, můj broučku. Teď už bude všechno v pořádku, všechno bude v pořádku.“

Na stole stály láhve s alkoholem a poloprázdné skleničky. Také plechovky s pivem, otevřené, páchnoucí, jejich tenký hliníkový plech pomačkala silná ruka. Byla tu i kanyla, zcela otevřená, a zprohýbaný pruh gumy, dvakrát zatočený, stále s uzlem. Lžíce, zespodu opálená, takže ocel zčernala od sazí. Na střepu zrcátka byly vidět stopy bílého prášku. Knut to měl přímo před očima, když si malé nahé dítě zvedl na rameno, aby se na tu hrůzu nemuselo dívat. Možná šlo o amfetamin, obávanou drogu, o níž tolik četl.

Matka ležela na pohovce, polonahá, vedle muže, kterého nikdy předtím neviděl. Oba spali. Jejich hrudníky se čas od času zvedaly. Dýchali těžce, v nose jim syčelo.

Matka. Dcera.

Feťačka.

Knut cítil, jak se mu zvedá žaludek, říhl, nedokázal už nevolnost ovládnout. S dítětem, jež si tiskl k rameni, se vyzvracel na koberec, až mu slzely oči. Dívenka začala naříkat, nejdřív jen slabě kňučela, ale pláč se stupňoval, zdálo se, že ji nebude možné utěšit, nejspíš měla hlad. Knut s ní pohupoval v náručí a políbil ji na hlavičku. Jeho rty ucítily, jak jsou vlásky hebké, skoro jako hedvábí. Její vůně byla nevinná, nasládlá.

Popadl tričko visící přes židli a zabalil ji do něj. Před odchodem nahlédl do koupelny, jestli tam neuvidí plenky. Ale když spatřil tu špínu, hned se otočil. Pomyslel si, že pro malou nakoupí to nejnutnější po cestě domů, a aniž se ohlédl, vyšel z bytu. Gestem poděkoval sousedce, která čekala venku. To ona mu zavolala.

„Než odjedeme, mohl bych si prosím od vás zavolat?“ zeptal se jí.

Žena přikývla a otevřela dveře na protějším konci chodby. V bytě měla uklizeno, na podlaze předsíně ležel úhledně srovnaný tkaný kobereček. Rostliny v květináčích měly svěže zelenou barvu. Oba byty od sebe dělilo jen pár metrů, ovšem rozdíl mezi nimi byl propastný.

„Myslela jsem tady na tu maličkou, proto jsem se vám ozvala,“ konstatovala a položila dívce ruku na záda. „Říkala jsem si, že by neměla takhle žít.“

„Dobře jste udělala,“ odpověděl Knut krátce, zatímco vytáčel číslo na policii. Popoháněl vracející se kroužek, aby mohl rychle vytočit další číslo.

„Přijeďte, musíte zakročit. Je to byt mé dcery, feťácké doupě. Vymklo se jí to z rukou, potřebuje pomoc,“ požádal a uvedl adresu.

Na policistovy otázky odpovídal co nejstručněji. Vysvětlil, kolik je v bytě osob a jak to tam vypadá. Zmínil se i o dítěti, malé holčičce.

„Vezmu si ji k sobě domů. Jen abyste věděli,“ dodal, než zavěsil. „Potřebuje, aby se o ni někdo postaral. Jsem její dědeček. Takhle to bude nejlepší.“

Se sousedkou se rozloučil, vyšel na ulici, kde čekalo tmavě modré volvo se spodkem karoserie tak rezavým, že byla zvlněná, hnědé vypoukliny se plazily nahoru po dveřích a rozežíraly plech. Položil dívenku na záda, na sedadlo spolujezdce, jednu ruku jí dal ochranitelsky na bříško, nastartoval a rozjel se. Stále víc se blížila houkající siréna. Než zabočil za roh, zahlédl ve zpětném zrcátku předek policejního vozu.

Domek, květen 1969

Dívka vyskočila a rozběhla se po dvoře. Když přebíhala od jedné kaluže vody k druhé, houpal se jí culík. Voda jí stříkala na žluté holínky, na holé nohy a na šaty. Světle modrá látka byla potřísněná vodou a blátem. Smála se. Zvuk, který jí vycházel z úst, byl perlivý, zněl skoro jako hudba. Nejsladší, jakou kdy Knut slyšel. Mohl by na verandě sedět a sledovat ji celou věčnost. Poslouchat.

Z jedné z náprsních kapes vytáhl harmoniku a začal hrát improvizovanou melodii. Dívka okamžitě přestala poskakovat, přiběhla, posadila se mu k nohám a dala se do zpěvu. Písnička pojednávala o kryse, která odmítala chodit na nočník a vždycky všechno přeháněla. Text ji napadal spontánně. Když začal znít legračně, oba se zasmáli. Dívka si lehla na záda, dlouhé vlasy jí pod hlavou tvořily vějíř. Zvedla nohy a nechala chodidla tančit do tónů harmoniky. Z holínek jí vytékala voda, šaty měla čím dál mokřejší.

V obýváku tiše zaduněly stojací hodiny, třikrát snaživě odbily a poté následovalo ticho. Knut harmoniku odložil od úst a vrátil ji do kapsy. Zadíval se na příjezdovou cestu k domku a k silnici. Byla liduprázdná.

„Postavím na kávu, kdyby náhodou přijela,“ řekl a natáhl k dívce ruku. Uchopil ji za ruku a pomohl jí na nohy.

„Podívej se na sebe! Tohle budeme muset znovu vyprat,“ řekl a chytil látku šatů. Dívka si je odmítla svléknout, tiskla si ruce na břicho. Tvářila se zarputile, oči se jí zúžily do tenkých čárek

„Chci si vzít šaty!“ zasyčela.

„Tak si vem ty červené,“ navrhl Knut. Rozhoupal se, aby mohl vstát ze židle. Bránilo mu v tom objemné břicho. Když vcházel do domku, funěl. Uvnitř se nacházel jen jeden pokoj a nevelká ložnice. Také kuchyň, v níž dívenka spala. Lavice byla stále rozestlaná a na tlusté peřině se tísnili její plyšáci. Medvídek, malý psík a několik králíků různých velikostí. Knut je nastavěl vedle sebe, na polštář, a pak nad peřinou sklopil víko lavice. Uhladil sedák a polštáře rozmístil do rohů tak, aby nikoho nenapadlo, že lavice ještě před chvílí sloužila jako postel.

Otevřel dvířka kamen, přiložil další polínka, oheň zapraskal. Postavil na ně konvici s vodou. Dívka čekala, seděla schoulená ve dveřích. Stále na sobě měla špinavé mokré šaty.

„Kolik je hodin?“ zeptala se.

Knut nahlédl do obývacího pokoje, podíval se na velké hodiny, stojící u stěny. Od chvíle, kdy naposledy odbíjely, uplynula už čtvrthodina. To jí ale neřekl.

„Možná se dneska opozdí,“ pronesl, přestože silnice byla pořád prázdná. „Tak co? Nevezmeš si něco jiného? Něco čistého a suchého?“

Dívka se opřela o rám dveří, s hlavou otočenou směrem k silnici. Nohama se zarazila o zárubeň na protější straně.

„Já myslím, že je to fuk,“ řekla.

Knut věděl, že má pravdu, ovšem nevyslovil to. Dnem stanoveným pro návštěvu byla každá druhá sobota v měsíci. Ve tři hodiny odpoledne, na dvě hodiny. Jenže máma se ukázala jen málokdy.

„Není. Aspoň ti nebude zima,“ řekl Knut a našel ve skříni tričko a kalhoty. Položil jí je do klína.

„Obleč si to,“ zopakoval.

„Chci ty červený šaty. Chtěla bych vypadat hezky, až přijde,“ odpověděla dívka vzdorovitě a oblečení shodila. Sklouzlo na dřevěnou podlahu a zůstalo ležet na neuspořádané hromádce.

„Nenecháme si je na příště?“

Dívence bylo jedno, co Knut říká. Zvedla se a ve vlhkých ušpiněných šatech znovu vyběhla ven. Ke kalužím a stromu, na nějž ustavičně lezla. K domečku, který na něm společně postavili. Když stoupala po provazovém žebříku, narážel do kmene stromu. Zmizela v domečku, jako vždy, když pociťovala smutek. Byl jejím útočištěm, její malou skrýší.

Knut přešel k telefonu a vytočil číslo, jež zkoušel už mnohokrát předtím. Jako obvykle slyšel vyzváněcí tóny, sluchátko však nikdo nezvedl.

Na stěně visel kalendář. Příslušný den si označil červeným křížkem a připsal k němu i několik slov: volal jsem, nikdo to nevzal.

Byl to druhý křížek v tomto měsíci. Zalistoval minulými měsíci. Každý z nich vypadal stejně, u každé druhé soboty byl červený křížek.

Od její poslední návštěvy uplynulo bezmála půl roku.

Matka.

Dcera.

Feťačka.

* * *

Na komodě v obýváku stálo několik fotografií. Knut se u nich zastavil. Byly to zarámované snímky usmívajících se dětí. Dívka, Hanna. A dívčina matka, Johanna. Byly si tak podobné. Dlouhé hnědé vlasy, zvlněné jako šumící vodopád. Knut jednu z fotografií vzal a podíval se na ni zblízka. Ústa se usmívala, oči plné života na něj zářily. Johanna stála u dubu za domem, opřená o kmen, s jednou nohou položenou na lavičce před ním. Tenkrát ji takhle vyfotil fotograf, který chodil od domu k domu a nabízel lidem své služby.

V té době dům obývali tři. Aina ještě žila. Johanna byla nepoznamenaným dítětem.

Příjemná vzpomínka. Takhle si ji chtěl uchovat. Ne jako to, co se z ní později stalo.

Byla to jeho chyba? Udělal by stejnou chybu znovu?

Vyleštil sklo v rámečku rukávem košile a snímek pak postavil vedle Hanniny fotografie, kterou sám pořídil svým fotoaparátem, zakoupeným z druhé ruky, když byla ještě nemluvně. Hanna na snímku běží směrem k němu, přes louku, s otevřenou náručí. Přelétl očima mezi oběma snímky. Stejné vlasy, stejný úsměv. A přece se liší.

Ne, tohle se už nesmí zopakovat. Zkrátka nesmí.

Vyšel na dvůr.

„Hanno!“ zakřičel.

Dívka vykoukla z domečku, obličej měla pomalovaný uhlem. Knut poskočil a předstíral, že je vyděšený.

„Húúú!“ vykřikla Hanna a rozesmála se tak, že se jí v černém obličeji zaleskly bílé zuby. Zklamání, že máma nepřijela ani tentokrát, zmizelo. Na marné čekání si už možná zvykla. Knut by měl brzy skončit s tím, že ji na návštěvu takhle chystá a obléká. Pokud se Johanna některou sobotu rozhodne přijet, ať přijede, nic víc. Často si kladl otázky, co asi dělá, jak se jí daří. Kdykoli zazvonil telefon, zachvátila ho obava, že se předávkovala.

Když Hanna seskočila dolů, Knut rozpřáhl ruce a chytil ji do náruče. Zavrtala mu do krku svou malou tvářičku.

„Dědula,“ zašeptala a objala ho pevněji.

„Haňulka, dědečkova holčička,“ zašeptal Knut a pohladil ji po vlasech. Pak ji opatrně postavil na zem a ukázal na svou tesařskou dílnu.

„Pojď se podívat, co pro tebe mám!“

Byla to prostorná kůlna, rozlehlejší než domek, který obývali. Knut v ní měl tesařskou lavici, nářadí a to, na čem momentálně pracoval: židle, několik oken, komodu. Většinu věcí obyčejně opravoval, oškrabával barvu a dával dohromady. Natíral. Občas vyráběl i nové věci, pokud si je někdo objednal. Uprostřed stálo houpací křeslo, také jeho práce. Právě ho pomaloval, na černý podklad umístil ornamenty ze zlatých hroznů a červených květin.

Hanna se do něj posadila dřív, než ji stačil zastavit. Zatajil dech, doufal, že barva už zaschla. Nervózně k ní přiblížil ruku, dotkl se opěradla, a když ucítil, že se nelepí, oddechl si. Pohoupal ji, Hana se opřela a ruce si položila na opěrky. Pak najednou zahlédla, co jí chtěl děda ukázat. Bez předchozího varování z křesla vyskočila, upadla na bok, ale okamžitě vstala. Na protější straně kůlny stál malířský stojan s prázdným bílým kartonem. Na stoličce vedle něj ležela paleta s akvarelovými barvami.

„Možná teď přestaneš malovat po sobě,“ řekl Knut a usmál se na dítě s umouněným obličejem, poskakující se čtyřmi novými štětci v rukou.

Kdykoli pracoval, Hanna byla vždycky s ním, seděla na podlaze v koutě a kreslila si. Své pastelky měla moc ráda, pomalovala jimi celý papír tak, aby byla sytými barvami pokryta každá bílá plocha. Vysvětlovala, co to či ono představuje, ale i tak to bylo těžké rozpoznat. Les, los, jezero. Kreslila, co viděla ve své fantazii, co se chtělo dostat ven, a to s velkou silou. Stejně taková kdysi poháněla její mámu, ta tehdy také malovala na všechno, někdy i na stěny. Knut se obvykle zlobil. Tentokrát stejnou chybu neudělá. Dívenka si bude smět malovat, kdykoli bude chtít, aby mohla dát průchod tomu, co v ní je, všem obrazům, všem myšlenkám, všem pocitům.

Hanna ho už neslyšela, začala malovat. Nejisté tahy štětcem na silném kartonu. Jeho vlákna vsakovala vodu, barva se rozprostírala. Malovala červenou, malovala modrou, barvy pak míchala tak dlouho, až všechno zhnědlo. Knut jí pomohl barvu vytřít z pouzdra hadříkem.

A ona pak začala znovu.

Strom, les, krev… Když jí vyklouzlo poslední slovo, hlasitě se rozesmála.

„Někomu se něco stalo?“ zeptal se Knut s hlavou skloněnou na stranu při pohledu na barevné skvrny.

Hanna horlivě přikývla.

„Ano, umřela vrána. Když ji ulovila liška,“ řekla a ukázala mu mezi změtí tahů štětcem cosi černého a červeného.

„Aha, už to vidím,“ přikývl Knut, fascinovaný její představivostí. „Chudák vrána. To je ale krve!“

Hanna papír opatrně sundala ze stojanu, opřela ho o stěnu, ucouvla a podívala se na něj.

„Je to hotové,“ pronesla spokojeně. Netrpělivě o sebe ťukala dvěma štětci. „Další! Další papír!“

Knut ji poslechl, vytáhl nový karton a umístil ho na stojan. Potlačil nutkání ji vyzvat, aby malovala pomaleji, pečlivěji.

„Copak to bude teď?“ zeptal se raději. Dívka mu neodpověděla. Na prázdný bílý papír se vrhla oběma štětci, barvy nechávala volně plynout, malovala oběma rukama.

Třeba z toho jednoho krásného dne vzejde něco kloudného, pomyslel si Knut pobaveně, když sledoval její energická gesta.

Ale dneska ne.

* * *

Knut zvedl hoblík a pomalými, rovnoměrnými tahy jím přejížděl po prkně upevněném ve svěráku. Provázel to pravidelný škrábavý zvuk. Hobliny, které dopadaly na podlahu, byly tenké a zatočené do spirály. Hanna se mu připlazila k nohám a chytala je. Potom rychle pospíchala zpátky ke stojanu a trochou lepidla je připevnila na karton. Zpočátku se zdálo, že je tam na hnědé tahy štětce umístila náhodně. Knutovi ale brzy došlo, o co se snaží. Hanna štětec namočila do zelené barvy a hobliny postupně pečlivě pomalovala. Když skončila, bylo jasné, že to má být les. Hnědé kmeny stromů se zelenými korunami. Knut nechal hoblík odpočívat, odložil ho stranou.

„To jsi měla dobrý nápad,“ poznamenal a přistoupil blíž ke stojanu.

„Vidíš? To je ten velký les,“ řekla Hanna spokojeně a uvelebila se před svým výtvorem do tureckého sedu, jako by se chtěla vcítit do jeho nejniternější podstaty. Knut si vytáhl židličku a posadil se vedle ní.

„Pšššt!“ řekla Hanna, když nohy židle zaškrábaly o podlahu. „Nesmíš vyrušit vlka!“

„Vlka?“

„Ano, on tam spí, na mechu, za kmeny stromů. Jenom ho teď není vidět!“

Knut se rozesmál tak, že se rozkašlal, z průdušnice se mu ozýval bolestivý chrapot. Chytil se za prsa.

„Jak je ti, dědo?“

Kašlal tak, že se mu krk a tváře nalily krví.

„Ty jsi… opravdová malá… umělkyně,“ dostal ze sebe.

Kašel nabral novou sílu, Knut si rukou tiskl hruď.

„Počkej, skočím pro vodu,“ řekla dívenka a vyběhla ven. Knut slyšel, že si cestou do domku brouká jakousi písničku.

Hanna si už na jeho záchvaty kašle zvykla. Děda pil večer horkou vodu s medem, ale nepomáhalo to, v krku měl neustále hustý hlen, při každém nádechu sípal a bolelo ho to.

Když se Hanna znovu vrátila do kůlny, ve sklenici nesla jen polovinu vody. Jak totiž poskakovala po cestě, při každém skoku trochu vyšplíchlo. Knut si ji od ní vděčně vzal, vypil ji naráz a trochu si odkašlal. Pak Hannu zvedl, posadil si ji na stehno a mírně s ní pohupoval ze strany na stranu.

„Copak sis to zpívala za písničku?“ zeptal se a vytáhl z náprsní kapsy harmoniku, kterou tam vždycky nosil. Hanna se dala do zpěvu, každé slovo písně bylo hlasité a zřetelné, Knut až žasl, kolik se v jejím drobném těle najde síly. Přemohl se a foukl do harmoniky. Zvládl to, kdykoli ji doprovázel při zpěvu. Oba v hudbě splynuli v jedinou bytost. Hanna se mu pohupovala na klíně a kývala přitom rukama i nohama.

* * *

Dívenka spala na zadním sedadle, zabalená do tlusté deky. Knut se na ni podíval ve zpětném zrcátku, viděl obrysy jejího útlého těla, rozpuštěné vlasy. Nad lesy se už snesla podzimní tma, světlomety auta nedokázaly ozářit silnici zcela. Přimhouřil oči, zvedl bradu. Motor starého auta hlasitě hučel, tlumiče mělo děravé a zrezivělé. Knut byl i tak rád, že zatím funguje a může se dopravit do města, k přátelům, k hudbě.

Hannu brával vždycky s sebou, neodvažoval se ji doma nechat samotnou. Nechtěl si najmout nikoho na hlídání, nikomu nevěřil. Znamenala pro něj příliš mnoho, byla bezbranná. Jezdili takhle dlouho poté, co by správně měla ležet v posteli, ale ona si nikdy nestěžovala. Spala tam, kde to bylo možné, na zadním sedadle auta, pod stolem v restauraci, kde zrovna hráli.

To už se teď ale nestávalo tak často. Když byla Johanna malá, hrál s ní několikrát týdně. Aině se to nelíbilo, ale on byl rád, že se dostane z domova. Tenkrát snil, že se stane novým Tootsem Thielemansem a že bude hrát na velkých pódiích s početnými kapelami. Hudba u něj tehdy byla na prvním místě.

Když se blížili k městu, uvolnil se, přestal tolik namáhat krk i oči. Na vozovku viděl lépe, protože ji osvětlovaly pouliční lampy. Úvahy hodil za hlavu, už teď měli zpoždění, a tak ještě trochu zrychlil.

Obvykle se objevil těsně před začátkem, s harmonikou v náprsní kapse a s dívenkou, kterou nesl na boku. A domů odjel, jen co dohráli poslední skladbu. Ostatní mu vyčítali, že se s nimi nechce zdržet a bavit se. Možná právě proto se o něm začaly šířit klepy, o muzikantovi, který má příliš těžký batoh: dívenku.

Knut se snažil zaparkovat v úzké mezeře mezi dvěma dalšími vozy, auto sebou trhalo. Hannu to probudilo.

„Jsme doma? Je noc?“ zeptala se rozespale.

„Jsme na místě, ve Stockholmu. Tady budu hrát,“ odpověděl Knut a vypnul motor.

Hanna se posadila, s rukama nad hlavou se protáhla a zívla.

„Zmrzlina,“ zamumlala, natáhla si plátěnky a pečlivě je zavázala. Skoro se jí to povedlo, bylo to sice trochu nakřivo, ale aspoň to vypadalo jako kličky.

Knut ji vždycky chtěl udržet v dobré náladě, a tak ji uplácel zmrzlinou. Velkými poháry se šlehačkou a posypem. Personál restaurace si ji oblíbil, okouzlovala je svou bezbřehou fantazií a temperamentem.

Když otevřeli dveře, Knutovi se zamlžily brýle. V lokále plném lidí to žilo. Kapela hrála vzadu, v protější části místnosti. Pivo a víno tekly proudem. Knut držel Hannu za ruku a kličkoval mezi lidmi na tanečním parketu. Jakmile se přiblížili k hudebníkům, dívenka se ho pustila a rozběhla se ke zpěvačce Elsebeth. Uprostřed písně jí skočila do náruče. Kapela na okamžik přestala hrát, publikum se rozesmálo. Trumpetista spontánně zahrál tuš. Elsebeth pak s jiskrou v oku pokračovala ve zpěvu. Dřepla si k Hanně, aby mohly do mikrofonu zpívat společně. Vysoký tenký hlásek kontrastoval s Elsebetiným, temnějším, tlumeným. Hanna píseň slyšela tolikrát, že znala anglický text i veškeré nuance tóniny.

Knut odložil deku i tašku a vytáhl harmoniku. Poté se postavil vedle kapely, chytil rytmus a nástroj si přiložil ke rtům. Všechny jeho starosti, všechny myšlenky, se při hraní rozplynuly. Zůstala jen dívčina radost, její energické pohyby a zpěv. Tohle jí přece nemůže uškodit, pomyslel si později, když ji viděl, jak si zalézá pod stůl, balí se do deky a za příjemných tónů jazzové kapely znovu usíná.

* * *

Následujícího rána se probudili pozdě, byl už skoro čas k obědu. Knut loudavým krokem vyrazil pro noviny k poštovní schránce u silnice. Ležel pod ní velký balík. Hranatý, zabalený ve vlnité lepence a několikrát obtočený hnědou lepicí páskou. Bylo na něm dívčino jméno napsané rukopisem, který až příliš dobře poznával. Knut se balík pokusil zvednout, ale ten byl tak neforemný, že ho nedokázal uchopit. Proto se vrátil do domku pro trakař. Hanna si hrála v domečku na stromě, zahlédla ho z malého okénka.

„Dneska nebyla žádná pošta?“ zeptala se, když zaregistrovala, že se vrátil s prázdnýma rukama.

„Pojď se mnou a uvidíš,“ zavolal na ni Knut.

Sám byl zvědavý, co je to tentokrát. A odkud dcera vzala peníze. Zpočátku jí všechno posílal zpátky, pak to vzdal.

Málokdy přijela na návštěvu, a tak místo toho posílala věci. Mámin medvídek, mámina panenka, mámina knížka. Hanna jim tak říkala, tímhle způsobem si je označila, aby ukázala, že má maminku jako všichni ostatní.

Tentokrát šlo o něco významného. Balík byl velký. Hanna se posadila do trakaře, bosé nohy jí visely ven. Knut ji při jízdě občas zhoupl, pokaždé se zasmála, jeho uším to znělo krásně. Křečovitě se držela postranic a naléhala: dědo, ještě jednou, ještě jednou! Poslechl ji, nejprve nadzvedl jednu rukojeť a pak druhou. Trakař se houpal a jeho kolečko zanechávalo ve štěrku stopu. Odbočili na cestu.

Hanna vyskočila ještě dřív, než dojeli na místo. Knut už z dálky viděl, jak je překvapená. Ještě než ji dohonil, pokoušela se odlepit pásku, natrhnout rohy, netrpělivě se snažila do krabice nahlédnout, dostat se do ní.

„Myslím, že budeme potřebovat nůž,“ řekl Knut a krabici zvedl.

Při návratu vedle něj Hanna poskakovala.

„To je od maminky. Od nejlepší maminky na světě!“ říkala.

Knut si pod vousy něco tiše zamumlal, nechápal, jak mohou být děti tak shovívavé. Zdálo se mu, že se Hanna necítí ani trochu zklamaná, že nemá žádné nároky, žádná očekávání. Tak je to vždycky. Možná je to tak dobře. Možná je to obrana. Chudák malá, nic jiného nezná.

Navždy se mu vryl do paměti obraz malého nahatého nemluvněte, které kdysi zachránil, bylo pro něj těžké Johanně odpustit, co mu způsobila. Hnědé okraje zaschlých výkalů, vyhublé ručky a to vůbec nejhorší: vystrašený pohled očiček jako v transu, tak vzdálený od zářivých očí, jež si tolik zamiloval. Proto teď přistoupil na její hru.

„Hm, tvoje máma umí dávat dárky. Zajímalo by mě, co to bude tentokrát. Jsi zvědavá?“

Jen co vytáhl truhlářský nůž a přejel jím po pásce, dívenka poskočila. Okraje se uvolnily a Hanna odklopila chlopně krabice, strhla balicí papír a zprudka ho odhodila na zem. Jakmile uviděla obsah, strnula s mírně pootevřenými ústy. Knut k ní přistoupil a do krabice nahlédl. Byl to malý kočárek. Vínový kočárek na malých úzkých kolečkách se stahovací střechou. Naklonil se a postrčil ho k Hanně.

„To se na to podívejme!“ pronesl.

Hanna s ním popojížděla a pohupovala. Pak ho pustila a odběhla do kuchyně. Knut slyšel zavrzat víko lavice. Vrátila se s plnou náručí: posbírala plyšové hračky a panenku, tu se zlatými loknami, kterou dostala jindy v jiném balíčku.

Opatrně je vedle sebe naskládala do kočárku, dokud bylo místo. Ostatní položila na ně. Nakonec je přikryla malou dekou, koukaly jim zpod ní jen hlavičky.

„Tak ahoj! Jdu s dětma na procházku,“ řekla hrdě Knutovi, když odcházela.

„Kampak půjdete?“ zeptal se děda a udělal pár kroků za ní.

Hanna se zastavila a otočila se, aniž pustila rukojeť kočárku. Celá její pihovatá tvář se na něj usmívala.

„K Märtě,“ odpověděla.

„Tak mi přines nějaké sušenky, ano?“ požádal a spiklenecky na ni mrkl. Věděl, že Hanna pospíchá do domu jejich nejbližší sousedky právě kvůli nim. Sušenky a sladkosti se ještě péct nenaučil, doma proto musela vzít zavděk kupovaným pečivem.

* * *

Knut zůstal dlouho stát na dvoře a sledoval Hannu, jak odbočuje ze silnice a kráčí alejí vedoucí k velkému žlutému domu za poli, v němž bydlí Märta. Osamělá stará paní, vděčná za jakoukoli návštěvu. Hanna kráčela vzpřímeně, sukně jí vlála kolem nohou. Od moře vál studený vítr, jeho poryvy rvaly koruny stromů. Knut při pohledu na ni viděl jinou mámu. Viděl Ainu. Když se Johanna narodila, byla tak pyšná, dělala pro malou všechno. Nosila ji, houpala ji a krmila. Jenže Johanna byla neklidná už jako dítě, nepřetržitě křičela. Nebylo možné ji utišit.

Domek zdědili po jedné Ainině příbuzné, opustili velkoměsto, jazzové kluby, kde moc rád hrával. Přestěhovali se do klidu, do samoty. Kvůli dítěti, aby mohlo dýchat čerstvý přímořský vzduch. Aina chodila sem a tam po stejné silnici, pohupovala kočárkem, dokud Johanna konečně neusnula. On jí s tím nepomáhal, tehdy to muži nedělali. Ale pomáhat měl. Když teď věděl, kolik je kolem malých dětí práce, uvědomoval si to.

Aina byla čím dál unavenější, osamělejší a smutnější. Plouhala se životem bez radosti. Když byla Johanna starší, nastaly problémy. Chodila za školu, pila alkohol a po večerech nebývala doma. Přestože odešli z velkoměsta, všechno se stále hroutilo. Aina bojovala, hádala se s ní, křičela a vznášela požadavky. Hádaly se tak divoce, že po sobě občas házely věcmi. On se uchyloval do své dílny a pracoval s nábytkem. Tam se mohl od všeho odstřihnout, vůně dřeva a klihu ho uklidňovala, stejně tak jako hlasy linoucí se z rádia, které míval vždy zapnuté.

Poté co se Johanna odstěhovala, prožili několik dobrých let. Jenže pak přišla mrtvice a Ainu mu vzala. Dával to za vinu Johanně, tu zatracenou holku už nechtěl vidět.

Za to můžeš ty, křičel na ni na pohřbu. Těmi hádkami s ní jsi ji přivedla do hrobu!

Věděl, že by se jí za ona slova měl omluvit. Často na to myslel, ale nedokázal se k tomu kroku přimět. Ve dne v noci ho pronásledoval výjev, jak dcera leží na pohovce s modrými dírami po jehlách. Nechtěl, aby se k dítěti přibližovala, určitě ne po dobu, co bude na drogách, otupujících jí mozek.

Když mu teď Hanna zmizela z dohledu, posbíral lepenku a zbytky krabice a šel s nimi za domek, kde je nacpal do sudu k ostatním věcem určeným ke spálení. Poté zamířil k telefonu. Po chvilce váhání vytočil číslo, jako už tolikrát předtím. Snad to Johanna dneska zvedne, snad jí jeho omluva pomůže najít si jinou cestu.

Ale tentokrát z toho nic nebude. Sluchátko kromě vyzváněcích tónů mlčelo.

Domek, září 1971

„A jakým způsobem se stýkáte?“

Žena sedící naproti Knutovi v obývacím pokoji držela v jedné ruce zápisník. Psala si všechno, co řekl, aniž by se na něj dívala. Kladla otázky a systematicky si poznamenávala odpovědi. Řádek po řádku.

„Nebyla tady, takže o nějakých stycích nemůže být řeč.“

„Ne?“

„Ne. Už nás dlouho nenavštívila. Jednu dobu to fungovalo, jezdila sem každou druhou sobotu. Ale pak prostě zmizela. Víte, já vlastně ani nevím, jestli je vůbec ještě naživu. Zkoušel jsem jí volat, ale ona to nikdy nezvedla, a tak jsem to nakonec vzdal.“

„Ale je to přece vaše dcera, matka vaší vnučky. Opravdu nejste vůbec v kontaktu?“

Žena se na něj podívala vyčítavýma očima. Knuta jako by přešel mráz, otřásl se.

„Ne.“

„Neměl byste…“

Knut si prohrábl vlasy. Cítil, jak se mu u kořínků perlí pot. Tyhle návštěvy, tyhle otázky nesnášel.

„Snažím se o to takových let. Kdybyste věděla…“

Došel si do kuchyně pro kalendář a ukázal jí ho. Otáčel stránky měsíc po měsíci a ukazoval všechny červené křížky, všechny poznámky o tom, že zkoušel volat.

„Rozumím,“ řekla žena a zápisník odložila.

Zvedla šálek s kávou, který před ní stál na stole. Tenký bílý šálek s růžovými růžemi. Aina ho měla moc ráda a Knut ho používal jen zřídka. Měl otlučený okraj, velký kus mu chyběl. Žena jím otáčela, aby se daného místa nedotkla rty. Napila se a hlasitě polkla.

„Máte dobrou kávu!“

„Melu si ji sám,“ řekl Knut a ukázal na mlýnek na stěně. Lahodila mu syrová vůně, která se linula, když váleček drtil zrna.

„A co dívenka? Kde ji máte?“

Knut se podíval na hodiny, bylo už hodně po druhé. Tiše čekal, až se ručička o dílek pohne.

„Za okamžik půjde tamhle po silnici,“ řekl pak a ukázal na okno. Žena s kávou v ruce vstala a šla se přesvědčit.

„Jak jste mohl vědět…?“ optala se, jakmile dívku uviděla. Hanna odbočila ze silnice a rozběhla se k domku, špičky jejích bot kopaly do štěrku a vířily ho. Na zádech se jí pohupovala aktovka.

„Ze školky se vrací vždycky touhle dobou. Je úplně jiná než její máma. Chová se slušně, je milá a šikovná.“

Do domku nejprve dolehl otevřeným oknem zpěv. Hanna zpívala tak, jak byla zvyklá, nahlas a čistě. Když ale vpadla do dveří a uviděla cizí ženu, okamžitě zmlkla a rozpačitě sklonila hlavu.

„Jejda…“ vydechla a připlácla si ústa dlaní.

Knut už byl připravený, v ruce harmoniku. Kývl směrem k ženě, foukl do nástroje a vyloudil z něj několik tónů. Pak ruku s ním opět spustil.

„Tohle je Rosmarie, přijela se podívat, jestli se máš dobře. Co říkáš, nezahrajeme jí?“

Knut zahrál ještě pár tónů, obratně přitom pohyboval prsty a ústy. Dívka však dál stála se skloněnou hlavou.

„Ty nechceš? Proč ne? Vždyť tak pěkně zpíváš!“ snažil se ji přesvědčit. Ruka s nástrojem znovu klesla.

„Ano, ta písnička, co jsi ji zrovna zpívala, byla opravdu pěkná. Slyšela jsem, že zpívat umíš,“ podotkla žena a natáhla k Hanně ruku. Současně se trochu sklonila, aby se dostala do výše jejího obličeje. Pokusila se ji vzít za ruku, ale Hanna ucouvla.

„Kde je Maj?“ zeptala se a upřela na ženu vyčítavý pohled. Oči jí téměř zakrývala ofina, kterou jí kuchyňskými nůžkami zastříhl Knut. Byla zubatá a příliš dlouhá.

„Maj u nás dala výpověď. Převzala jsem její práci, takže teď budu dohlížet na to, aby se vám s dědou dařilo dobře.“

„To nemusíte, nám dobře je. Zvládneme to sami…“

Hanna v půli věty odběhla, klapot jejích bot se rozléhal po dřevěné podlaze. Knut udělal několik kroků ke kuchyni, chtěl vidět, kam zamířila. Hanna odklopila víko lavice a zavřela se do ní. Víko drželo jen na rozích, mezera, jíž dovnitř proudil vzduch, byla dostatečně velká. Knut v ní viděl její zelené oči, dívaly se na něj.

„Kam šla?“ zeptala se Rosmarie po příchodu do kuchyně. Otáčela se a snažila se dívenku najít. „Kde je vlastně její pokoj?“ chtěla vědět. „Máte ještě jeden, ne? Kde spí? Ona nemá vlastní postel?“

Hanna trochu nadzvedla víko a podívala se ven. Bylo jí vidět jen čelo a oči. Knut nenápadně zavrtěl hlavou a gestem ruky jí naznačil, aby se zase přiklopila. Hanna znovu zmizela pod víkem.

„Mouchy,“ řekl a dál si mával rukou před obličejem. „Vlezou všude. Myši jakbysmet.“

„Ano, takhle to na venkově je,“ řekla žena a zatvářila se znechuceně. Vzala si svou kabelku.

„Jestli by to pro vás bylo jednodušší, mohl bych holčičku adoptovat. To byste sem pak nemusela pořád jezdit.“

„To mi vůbec nevadí, ráda uvidím, že se vám dobře daří. Navíc to mám jako výlet, na venkově se mi líbí.“

Knut k ní přistoupil blíž, aby před ním musela ucouvnout. Dlouhými kroky ji vytlačil z kuchyně.

Zdálo se mu, že už zapomněla, na co se před chvilkou ptala. Potřeboval se jí zbavit, to bylo pro něj hlavní.

„Nechtěla byste si natrhat jablka?“ zeptal se, když vyšli na dvůr. Ukázal na jeden ze stromů, na ten se zimními jablky, červenými, velkými. „Tyhle teď mají dobrou chuť. O víkendu je budeme otrhávat, uděláme si na zimu jablečné pyré.“

Žena krátce zaváhala. Nenápadně si přitom otřela jednu botu o lýtko, aby z ní dostala bláto. Málem ztratila rovnováhu, ale Knut ji rychle podepřel rukou.

„Promiňte,“ řekla rozpačitě Rosmarie a ukázala na své boty. „Mám je trochu od bláta. Jen jsem…“

„To víte, venkov. Budete si je doma muset vyčistit.“

Knut natáhl ruku, utrhl ze stromu dvě velká jablka a vyleštil je cípem košile. Když je pak ženě podával, leskla se.

„Stejně byste si je měla vzít. Na cestu. Jestli chcete, můžete jich mít víc.“

Rosmarie přikývla a jablka přijala. Jedno si uložila do kabelky a do druhého se pořádně zakousla. Bylo kyselé, obličej se jí zkřivil do grimasy.

„Málem bych zapomněla,“ řekla, když polkla. „Neukázal jste mi pokoj, kde holčička spí.“

„Spí tam co vždycky. Maj v tom neviděla žádný problém.“

Knut čekal se zatajeným dechem na odpověď. Maj vadilo, že Hanna spává na lavici v kuchyni, nicméně nakonec se mu ji povedlo přesvědčit, že je to v pořádku. Neměl chuť to teď zkoušet znovu. Rosmarie mu totiž připadala přísnější, akurátnější. Žena opět chvíli váhala, ale jeho odpověď ji zřejmě uspokojila, protože zamířila nejistým krokem přes dvůr k bleděmodrému autu, které měla zaparkované oběma levými koly v příkopu. Podpatky se jí bořily do měkké půdy. Usedla za volant, s blátem a hlínou na botách. Než se rozjela, stáhla okénko a vystrčila hlavu.

„Vedete si s Hannou velice dobře. Tu adopci doporučím, abyste už tyhle návštěvy nemuseli absolvovat. Pokud vám vaše dcera udělí dobrovolný souhlas, mohlo by jít o vcelku jednoduchý proces. Měla by to podepsat, když se s vámi vůbec nestýká…“

Dobrovolný souhlas. Knut sklopil oči. Myslel na Johannu, na jejich rozhovory. Na to, jak na něj obvykle křičí, že Hanna patří jí. Mluvili spolu sice jen párkrát, ale ona tohle pokaždé náležitě zdůraznila. Jako by dívenka byla pouze věc, kterou si k němu dala do úschovy. Děsil se chvíle, až jí možnost adopce navrhne.

* * *

„Dědečku, čím to, že je po dešti všechno tak krásné?“

Knut se rozhlédl kolem sebe. Na stezku, po níž kráčeli, se tlačila bujná vegetace. Listy kapradí, zažloutlá tráva, trsy borůvek a listy na křehkých výhoncích osiky. Ve vlhku se třpytily, měly sytě zelenou barvu, na listech spočívaly lesklé kulaté kapky.

„Vidíš, o tom jsem nikdy nepřemýšlel. Déšť je ze všeho nejvíc protivný, nemyslíš? Je škoda, že prší, zrovna když máme volný den.“

„Zas tak pěkné nejsou,“ mumlal.

„Šálek?“