Přeložila Petra Ben-Ari

This book is published with the support of the

Literature Translation Institute of Korea (LTI Korea).

WE DO NOT PART

Copyright © Han Kang 2021

Originally published in Korean in 2021 as 작별하지 않는다

by Munhak Dongne, Seoul.

Translation © Petra Ben-Ari, 2025

ISBN 978-80-207-2282-9

Obsah

Část první

1

2

3

4

5

6

Část druhá

1

2

3

4

5

6

Část třetí

Doslov

Část první

Papoušci

1

Krystalky

Řídce sněžilo.

Pláň, kde jsem stála, se na jedné straně zvedala do mírného kopce, od vrcholu až k úpatí osázeného tisíci černými kmeny. Každý z nich měl trochu jinou výšku, jako lidé různého věku, a šířkou připomínaly železniční pražce. Na rozdíl od pražců však nebyly rovné, ale všelijak zkroucené a zprohýbané. Vypadalo to, jako by se k sobě pod padajícím sněhem choulily tisíce mužů, žen a vyzáblých dětí.

Tak tady jsou ty hroby? napadlo mě.

A tyhle stromy jsou jejich náhrobní kameny?

Procházela jsem mezi černými kmeny, kterým se na řezu po zakrácené koruně usazovaly sněhové vločky připomínající krystalky soli, a mezi navršenými mohylami za nimi. Náhle jsem se zastavila, protože jsem pod teniskami pocítila čvachtání vody. Zvláštní, napadlo mě, když voda začala vzlínat až k nártům. Otočila jsem se. Nemohla jsem uvěřit svým očím. To, co jsem považovala za obzor planiny, bylo ve skutečnosti moře. Příliv se blížil.

Bezmyšlenkovitě jsem se zeptala nahlas:

„Proč by někdo kopal hroby právě tady?“

Moře se valilo k pevnině stále rychleji a rychleji. Opakoval se příliv a odliv den co den? Zůstaly z hrobů jen mohyly, zatímco pohřbené kosti byly dávno odplaveny?

Nezbýval čas. Hroby, které již pohltila voda, nebylo možné zachránit, ale ostatky pohřbené výše bylo nutné přemístit. Předtím, než se moře dostane i k nim, právě teď. Ale jak? Nikde nikdo nebyl. Neměla jsem ani lopatu. Jak bych mohla přesunout všechny tyhle hroby? Zmateně jsem vyrazila mezi černé kmeny a rozběhla se vodou, která mi sahala až ke kolenům.

Když jsem otevřela oči, ještě se nerozednilo. Chvíli jsem hleděla na okno v tmavém pokoji a neviděla jsem ani padající sníh, ani černé stromy, ani valící se moře a pak jsem oči zase zavřela. Znovu se mi zdálo o tom městě, uvědomila jsem si a zůstala jsem ležet, jen jsem si zakryla oči chladnými dlaněmi.

* * *

Ten sen se mi zdál poprvé v létě roku 2014, skoro dva měsíce poté, co jsem vydala knihu o masakru v onom městě. Během následujících čtyř let jsem jeho význam považovala za zřejmý. Až do minulého léta, kdy mě konečně napadlo, že ten sen nemusel být jen o tom městě. Možná byl můj okamžitý intuitivní závěr mylný, možná jsem se nechala unést příliš zjednodušenou interpretací.

Tropické noci tehdy pokračovaly nepřetržitě snad dvacet dní v kuse. Jako obvykle jsem ležela pod porouchanou klimatizací v obývacím pokoji a pokoušela se usnout. I když jsem se už několikrát osprchovala studenou vodou, tělo zbrocené potem se mi nedařilo ochladit, ani když jsem si lehla na holou podlahu. Teprve kolem páté hodiny nad ránem jsem pocítila, že teplota vzduchu mírně poklesla. Už za třicet minut mělo znovu vyjít slunce, nastalá chvíle milosti měla mít tudíž krátké trvání. Konečně se mi zdálo, že bych mohla na okamžik usnout, snad že už dokonce spím. Vtom mezi má zavřená víčka náhle vtrhla ona planina. Sněhové vločky snášející se nad tisícem černých kmenů, třpytivé sněhové čepice vršící se na každém useknutém vrcholu jako hromádky soli. Ten výjev byl tak živý, že mi připadal zcela skutečný.

Začala jsem se třást, aniž bych věděla proč. Jako bych se rozplakala, ale po slzách nebylo ani památky. Možná to byl strach? Úzkost, rozrušení, prudká bolest? Ne, bylo to spíše mrazivé prozření, ze kterého mi zuby cvakaly zimou. Jako by ve vzduchu nade mnou visel neviditelný obrovský meč – čepel tak těžká, že by ji lidská síla nedokázala uzvednout – a mířil přímo na mě. Ležela jsem a bezmocně na něj civěla.

Poprvé jsem si pomyslela, že to promodralé moře přicházející vyplavit kosti zpod mohyl možná nesouvisí s oběťmi masakru nebo událostmi, které následovaly. Možná to byla jen osobní věštba. To místo plné zaplavených hrobů a mlčících náhrobků mohlo být předzvěstí mého zbývajícího života.

Tedy současnosti.

* * *

Během čtyř let mezi první nocí, kdy se mi zdál ten sen, a oním letním svítáním proběhlo v mém životě hned několik loučení. Některá jsem si vybrala dobrovolně, ale jiná jsem si vůbec nedokázala představit a dala bych vše za to, jen aby k nim nikdy nedošlo. Kdyby někde na nebesích nebo v knize osudu existovalo něco jako obrovské zrcadlo, které sleduje a zaznamenává každý krok lidí, jak o tom hovoří staré báje, pak by mé poslední čtyři roky byly zaznamenány v podobě zranitelného plže, který se vyplazil z ulity a sune se po ostří nože. Tělo, které chce žít. Tělo, které pokrývají rány. Tělo, které se ošívá, tiskne a choulí. Tělo, které klečí. Tělo, které prosí. Tělo, z něhož neustále cosi vytéká, ať už je to krev, hnis, nebo slzy.

Po všech těch útrapách, které mě s pozdním jarem postihly, jsem si pronajala úzkou garsonku na okraji Soulu a přestěhovala se tam. Pořád mi nějak nedocházelo, že už nemám rodinu, o kterou bych se starala, ani zaměstnání, do kterého bych chodila. Předtím jsem byla dlouho zvyklá neustále pracovat: vydělávat na chod domácnosti a zároveň se starat o rodinu. Tyhle dvě věci měly přednost a ke psaní jsem dokázala vyšetřit jen krátké chvíle namísto spánku. Tajně jsem doufala, že jednoho dne budu mít dostatek času psát. Nyní ale z této touhy nezůstalo nic.

Po nastěhování jsem nechala věci tam, kam je stěhováci položili, a přestože až do července jsem většinu času trávila vleže na posteli, spát jsem nemohla. Nevařila jsem. Nevycházela jsem z bytu. Přes internet jsem si objednávala balenou vodu, nějaké jídlo a bílé kimčchi, ale začaly mě trápit migrény doprovázené křečemi žaludku a po jídle jsem obvykle stejně všechno vyzvracela do záchodu. Závěť jsem napsala jedné noci už před časem. Dopis, který začínal slovy „Prosím vás o několik věcí“, obsahoval stručné pokyny, ve které zásuvce najít krabici s vkladními knížkami, potvrzením o pojištění a smlouvou o pronájmu, na co chci použít jakou část peněz a jak by měl být zbytek rozdělen mezi určité lidi, ale místo pro příjemce těchto pokynů zůstávalo prázdné. Nebyla jsem si jistá, kdo by měl nést břemeno takového úkolu. Snažila jsem se připojit větu s poděkováním a omluvou tomu, kdo by se o to postaral, včetně konkrétní sumy jako odměny, ale jméno příjemce se mi pořád nedařilo nalézt.

Z postele, v níž se mi nedařilo usnout, ale zároveň jsem z ní nedokázala vstát, jsem se nakonec zvedla díky pocitu odpovědnosti vůči tomu neznámému adresátovi. Rozhodla jsem se uklidit byt a přemýšlela jsem u toho o několika známých, které jsem původně zvažovala pověřit jinými úkoly v závěti, ale zatím jsem si je nechávala v záloze. Potřebovala jsem se zbavit plastových lahví od vody, co se válely v kuchyni, hromady oblečení a lůžkovin na zemi, které bránily průchodu, a osobních záznamů v denících a poznámkových blocích. S náručí plnou první várky odpadu jsem po dvou měsících nasoukala nohy do tenisek a otevřela dveře bytu. V západně orientované chodbě se rozlévaly sluneční paprsky letního odpoledne a já zírala, jako bych je viděla prvně v životě. Sjela jsem výtahem, prošla kolem vrátnice a přešla vnitroblok bytového komplexu s pocitem, že jsem svědkem něčeho nezvyklého. Existence, ve které žijí lidé. Dnešního počasí. Procenta vlhkosti ve vzduchu a síly gravitace.

Když jsem se vrátila domů, místo abych se pustila do sbírání další várky věcí nahromaděných v pokoji, zašla jsem do koupelny. Pustila jsem horkou vodu ze sprchy a dřepla si pod ni, aniž jsem se svlékla. Pamatuju si, jak jsem skrze zkroucená chodidla vnímala dotyk povrchu dlaždic na zemi, jak mi stoupající pára postupně znemožňovala dýchat, jak se mi zmáčené bavlněné tričko lepilo na záda, jak mi proud horké vody z přerostlé ofiny spadající až přes oči stékal na bradu a pak dolů přes hrudník a břicho.

Když jsem vyšla z koupelny, stáhla jsem ze sebe mokré oblečení a z haldy dosud nevyhozených šatů jsem vybrala něco, co se dalo jakž takž nosit. Dvě desetitisícové bankovky jsem několikrát přeložila, a než jsem opustila byt, vsunula si je do kapsy. Došla jsem pěšky k nejbližší stanici metra, v jejímž okolí jsem našla bistro specializované na rýžovou kaši. Objednala jsem si kaši s piniovými oříšky, která se z nabídky zdála nejstravitelnější. Když jsem příliš horkou kaši pomalu usrkávala, každý, kdo procházel vně prosklených dveří, vypadal křehce, jako by se mohl kdykoli rozsypat. V ten okamžik jsem si uvědomila, jak je život prchavý – jak snadno mohou být svaly, orgány, kosti a nakonec i samotné životy oněch kolemjdoucích rozdrceny a zničeny. Stačí jediná volba.

S podobnou lehkostí se mi smrt naopak vyhnula. Jako asteroid, u kterého výpočty předpověděly srážku, ale namísto toho minul planetu zásluhou malé odchylky v trajektorii a zuřivou rychlostí se pouze prohnal kolem. Bez nejmenší možnosti se zamyslet nebo zaváhat.

* * *

Nesmířila jsem se s životem, a přesto jsem musela žít dál.

Po více než dvou měsících samoty a častého hladovění jsem zjistila, že jsem ztratila značné množství svalové hmoty. Abych přerušila začarovaný kruh migrén, žaludečních křečí a vedlejších účinků analgetik s vysokým obsahem kofeinu, musela jsem začít pravidelně jíst a hýbat se. Ale ještě než jsem se o to vůbec začala snažit, nastala vlna veder. Když teplotní maximum poprvé překročilo teplotu lidského těla, zkusila jsem zapnout starou klimatizaci, která v bytě zůstala po předchozím nájemníkovi, ale nefungovala. Servisním firmám, s nimiž se mi podařilo po značném úsilí spojit, kvůli nebývalému horku dramaticky vzrostl počet objednávek, tudíž mi shodně odpovídaly, že přijedou nejdříve v druhé polovině srpna. Situace s koupí nového přístroje byla stejná.

Bylo by rozumné vyhledat útočiště na jakémkoli místě s klimatizací.

Ale nechtěla jsem se vydat do kavárny, knihovny nebo banky, kde se shromažďují lidé. Dokázala jsem nanejvýš ležet v pokoji se zády přitisknutými k podlaze ve snaze snížit tělesnou teplotu, často se sprchovat studenou vodou, aby se mi póry neucpávaly potem a neriskovala jsem úpal, a vycházet z domu nejdříve kolem osmé večer, kdy už venkovní vedro začalo polevovat, dát si v bistru kaši a vrátit se zpět. Interiér bistra se díky klimatizaci proměnil v příjemnou lednici. Rozdíl teploty vně a uvnitř spolu s venkovní vlhkostí způsoboval, že se prosklené dveře mlžily jako za zimní noci. Za dveřmi defilovali lidé vracející se domů, v rukou kapesní větráky namířené na horní polovinu těla. Jejich procesí zaplavovalo věčně sálající ulice tropické noci, kam jsem měla každou chvíli znovu vstoupit i já.

Jedné noci, když jsem se vracela z bistra domů, jsem se zastavila na semaforu a na tváři ucítila závan prudkého žáru z asfaltu, dosud rozpáleného na vysokou teplotu. Tehdy mě napadlo, že se musím znovu pustit do psaní toho dopisu. Že ho musím celý od začátku přepsat. Přepsat dopis, jehož obálku jsem permanentní fixou nadepsala „Závěť“ a jemuž jsem zatím nedokázala najít adresáta, od začátku a úplně jinak.

* * *

Musela jsem se zamyslet, co dál psát.

Odkud se všechno začalo sypat.

Kdy přišla ta křižovatka.

Který okamžik byl oním kritickým bodem na rozhraní.

Někteří lidé na odchodu vytáhnou svou nejostřejší čepel, aby ťali do našeho nejcitlivějšího místa, které v dobách blízkosti dobře prozkoumali.

Nechci žít jako ty, jako osoba, která se už napůl rozpadá.

Odcházím, protože chci žít.

Protože chci žít život tak, aby za to stál.

* * *

V zimě roku 2012, když jsem začala číst materiály k napsání oné knihy, se mi začaly zdát noční můry. Nejprve to byly sny plné explicitního násilí. Zdálo se mi, že utíkám před jednotkou speciálních sil a že mě k zemi srazil úder obuškem do ramene. Obličej vojáka, který mě kopem převrátil z břicha na záda, se mi nevybavoval. Zůstal mi jen pocit chvění, když mi do hrudi silou zabodl bajonet na konci pušky, kterou svíral v rukách.

Nechtěla jsem mít negativní vliv na rodinu – zvláště na svou dceru –, a tak jsem si pronajala pracovnu patnáct minut chůze od domova. Plánovala jsem psát jen v pracovně a mimo ni se jako by nic věnovat normálnímu životu. Byl to jednopokojový byt v cihlovém domě postaveném v 80. letech, který přinejmenším třicet let neprošel žádnými opravami. Poškrábané železné dveře jsem přetřela bílým nátěrem a staré dřevěné okenní rámy, ve kterých zely praskliny, jsem namísto závěsu zakryla šátkem připevněným kancelářskými sponkami. Ve dnech, kdy jsem přednášela, jsem v pracovně četla materiály a dělala si poznámky dopoledne od devíti do dvanácti, a když jsem nepřednášela, zůstávala jsem tam až do páté odpoledne.

Ráno a večer jsem stejně jako dřív vařila a jedla s rodinou. Snažila jsem se co nejvíce mluvit se svou dcerou, která právě začala chodit na střední školu a musela se srovnat s novým prostředím. Ale zdálo se, jako by se mé tělo rozseklo ve dví, a všudypřítomný stín oné knihy zasahoval i do těchto důvěrných chvil s rodinou. Vznášel se nade mnou i během těch prchavých okamžiků, když jsem zapínala plyn a čekala, až voda v hrnci začne vařit, nebo když jsem namáčela tofu do vajíčka, kladla je na pánev a sledovala, jak obě jeho strany zlátnou.

Cesta do pracovny vedla podél řeky. Když jsem prošla hustým stromovím, cesta se stočila dolů a prostor se náhle otevřel do všech stran. Po chůzi asi tři sta metrů širokým prostranstvím jsem dorazila na místo pod mostem, které sloužilo také jako bruslařská dráha. Tahle část cesty, kde mé zranitelné tělo kráčelo nechráněné, se mi pokaždé zdála strašně dlouhá. Připadalo mi totiž, že na střeše budovy naproti přes jednosměrnou ulici se skrývá odstřelovač a míří dolů na lidi. Přitom jsem samozřejmě věděla, že podobná obava je zcela absurdní.

S koncem jara roku 2013 se kvalita mého nočního spánku zhoršovala, což se projevovalo zrychleným dechem – všimla si toho dcera, která se mě vyčítavě ptala: „Proč tak divně dýcháš?“ Jedné noci, když jsem se s úlekem probudila z noční můry a vzdala jsem pokusy znovu usnout, jsem vyšla ven koupit balenou vodu. Čekala jsem, až padne zelená, přestože semafor před prázdnou silnicí, na které nebyli ani lidé, ani auta, prakticky postrádal smysl, a chystala jsem se přejít naproti k jasně nasvícené večerce s nepřetržitým provozem. Vtom jsem si uvědomila, že po chodníku na druhé straně v tichu kráčí asi třicet mužů v řadě. Muži s dlouhými vlasy a v rezervistických uniformách nesli pušky přes rameno a pomalu pochodovali volným krokem bez jakékoli vojenské kázně, jako unavené děti loudající se za vedoucím na školním výletě.

Člověk, kterému se už po nějakou dobu nedostává hlubokého spánku a obrazy ze snů se mu začínají mísit s realitou, asi v první reakci při setkání s podobným výjevem zpochybní sám sebe. „Vidím opravdu to, co vidím?“ „Není to jen pokračování zlého snu?“

„Nakolik můžu věřit vlastním smyslům?“

Bez hnutí jsem sledovala, jak se mužské siluety ztrácí ve tmě za křižovatkou, uprostřed ticha, jako kdyby někdo zmáčkl tlačítko k vypnutí zvuku. Nebyl to sen. Vůbec jsem se necítila ospalá. Nepozřela jsem ani kapičku alkoholu. Ale i tak jsem nemohla uvěřit tomu, co jsem viděla. Snažila jsem se přesvědčit, že to možná byli záložáci z výcvikového tábora aktivních záloh v údolí za horou Umjon, kteří se vydali na noční pochod. Ale to by znamenalo, že ve tmě prošli horským terénem až sem, na vzdálenost přes deset kilometrů, a stihli to do jedné ráno. Nebyla jsem si jistá, zda takový typ výcviku záložáci vůbec podstupují. Další den ráno jsem chtěla zavolat někomu ze známých, kteří prošli vojenskou službou, ale nechtěla jsem, aby si mysleli, že jsem blázen – přestože jsem se jako blázen skutečně cítila –, a tak jsem o tom dodnes nikomu neřekla.

* * *

Podél vnitřní stěny jsem se spolu s neznámými ženami a jejich dětmi spouštěla do studny. Držely jsme se navzájem za ruce a podpíraly se. Doufala jsem, že uvnitř studny budeme v bezpečí, ale náhle se na nás seshora z ústí studny spustila sprška kulek. Ženy své děti pevně sevřely v náručí a chránily je tělem. Ze dna studny, které jsem pokládala za suché, začala vzlínat lepkavá kapalina podobná roztavenému kaučuku. Chystala se pohltit naši krev a křik.

* * *

Šla jsem po opuštěné silnici s lidmi, jejichž tváře si nemohu vybavit. Když jsme uviděli zaparkované černé auto u krajnice, kdosi řekl: „Je tam uvnitř.“ Nikdo nevyslovil jméno, ale všichni jsme přesně věděli, o koho se jedná. Že tam sedí člověk, který toho jara nařídil masakr. Zůstali jsme stát a sledovali jsme, jak auto odjíždí směrem k velké kamenné budově poblíž. Kdosi řekl: „Pojďme také.“ A tak jsme šli tím směrem. Přestože nás vyrazilo mnoho, jakmile jsme vstoupili do prázdné budovy, zbyli jsme jen dva, já a někdo, jehož tvář si nedokážu vybavit. Měla jsem pocit, že to je muž, kterému nezbylo než mě následovat. Co ale zmůžeme jen ve dvou? Na konci tmavé chodby jsem zahlédla záři osvětlené místnosti. Když jsme tam vstoupili, našli jsme tam toho vraha, jak stojí zády ke zdi a mezi prsty drží hořící zápalku. Náhle jsem si uvědomila, že i v našich rukou hoří zápalky. Můžeme mluvit, jen dokud zápalky hoří. Nikdo nám to neřekl, ale věděli jsme, že to je pravidlo. Zápalka vraha už skoro dohořela až k jeho palci. Naše zápalky stále hořely, ale rychle se zkracovaly. Měla bych mu říct, že je vrah, pomyslela jsem si. Otevřela jsem ústa a pronesla:

„Vrahu.“

Nevydala jsem však ze sebe žádný zvuk.

„Vrahu.“

Musím to říct hlasitěji.

„…co uděláš s těly lidí, které jsi zabil?“

Pokračovala jsem s vypětím všech sil a najednou jsem si pomyslela: „Mám ho teď zabít? Je to naše poslední šance? Ale jak? Jak bychom to měli provést?“ Otočila jsem se na svého společníka a všimla si, že jeho nevýrazný obličej a neslyšný dech mizí spolu s dohasínajícím oranžovým plamenem jeho křehké zápalky. Z barvy světla jsem vytušila, jak mladý musel být. Že to byl jen chlapec, který se rychle vytáhl do výšky.

* * *

Když jsem následujícího ledna dokončila rukopis, vypravila jsem se do nakladatelství. Chtěla jsem je požádat, aby knihu vydali co nejdříve. Naivně jsem věřila, že jakmile kniha vyjde, noční můry ustanou. Redaktor navrhl, že by bylo lepší knihu vydat až v květnu, protože to bude z marketingového hlediska výhodnější. „Není lepší spojit vydání s květnovým výročím konce masakru, aby knihu přečetlo co nejvíce lidí?“ Jeho argumenty mě přesvědčily. Během čekání jsem se rozhodla jednu kapitolu přepsat a na redaktorovo naléhání jsem finální verzi odevzdala v dubnu. Kniha vyšla téměř přesně v polovině května. Noční můry ale pokračovaly i pak. Teď se sama sobě divím. Jak jsem mohla být tak pošetile – tak troufale – přesvědčená, že když se rozhodnu napsat o masakru a utrpení, že ze sebe tu bolest jednoduše a beze stopy setřesu?

* * *

A pak přišla noc, kdy se mi poprvé zdálo o těch černých stromech, kdy jsem se probudila, položila chladné dlaně na oči a zůstala ležet.

Některé sny navodí pocit, jako by pokračovaly kdesi ve skutečnosti i po probuzení, a tenhle sen byl právě takový. Zatímco jsem jedla, vařila čaj, jela autobusem, na procházce vedla dítě za ruku, balila cestovní tašku nebo stoupala po nekonečných schodech z metra, nad planinou, kde jsem nikdy nebyla, se snášel sníh. Na černých torzech kmenů s uříznutou korunou se zářivě třpytily šestihranné krystaly a pak se rozpadaly. Když jsem na nártech ucítila vodu, v úleku jsem se otočila. Hnal se příliv.

Ta scenérie mě bez ustání provázela, až jsem téhož roku na podzim dospěla k myšlence. Co kdybych našla vhodné místo a zapustila tam ty kmeny do země? Rozmístit tisíce kmenů by nejspíš nebylo proveditelné, možná by jich stačilo devadesát devět – číslo otevírající se do nekonečna. Mohla bych spojit síly s několika stejně smýšlejícími lidmi a natřít stromy tuší. S láskou jim připravit šat utkaný z noční tmy, aby jejich věčný spánek nic nerušilo. A až bychom byli hotovi, čekali bychom, až je místo moře přikryje sníh snášející se z nebe, podobný bílému smutečnímu suknu.

Navrhla jsem jedné své známé, která pro mě v minulosti fotila a natáčela reportáže, aby celý proces zachytila do krátkého videa. Nadšeně souhlasila. Slíbily jsme si, že plán společně uskutečníme, ale čtyři roky uplynuly, aniž jsme se dokázaly shodnout na termínu.

* * *

A potom jsem tady já během té vlny veder, když jsem venku vzdorovala žáru stoupajícímu z asfaltu a pak se vrátila do prázdného domu, abych si dala studenou sprchu. Každou noc musím nechat všechna okna a balkonové dveře zavřené, abych nevpustila dovnitř horký vzduch vyfukovaný z vnějších jednotek klimatizací, které běží v bytech nad a pod mým bytem i vedle něj. V pokoji, proměněném v neprodyšnou parní saunu, si sedám ke stolu dřív, než vyprchá svěžest ze studené vody, kterou jsem na sebe ještě před chvilkou pouštěla. Roztrhnu obálku se závětí, jejíhož adresáta jsem pořád neurčila.

Začni psát znovu.

To je vždycky to správné zaříkadlo.

Začínám znovu psát. Neuběhne ani pět minut a začnou ze mě lít proudy potu. Po další studené sprše se vracím k psacímu stolu a trhám na kusy nesmysly, které jsem právě napsala.

Začni psát znovu.

Rozluč se navždy, pořádně.

V létě minulého roku, když se můj osobní život začal rozsýpat jako kostka cukru ve sklenici vody a ze skutečných loučení se zatím dala tušit jen jejich předzvěst, jsem napsala novelu s názvem „Sbohem“. Příběh o sněhové ženě, která roztaje na vodnatou kaši při oblevě a zmizí. Ale to nemohlo být mé skutečně poslední sbohem.

Kdykoli mě v očích začal pálit pot stékající z čela, až jsem nemohla pokračovat ve psaní, znovu jsem se opláchla studenou vodou. Když jsem se vrátila k psacímu stolu, znovu jsem roztrhala to, co jsem právě napsala. Nechávám za sebou dopis, který opět musím od začátku přepsat, a lehám si na podlahu pokoje, když vtom začíná svítat. Cítím, jak teplota konečně milosrdně klesá. Když se mi zdá, že bych mohla na okamžik usnout, že jsem už dokonce na okamžik usnula, začne na onu planinu padat sníh. Sníh, který jako by padal nepřetržitě desítky, ne-li stovky let.

* * *

Stále jsem v bezpečí.

V rozechvění, jako by na mě seshora mířil obrovský těžký meč, kdy jsem s vytřeštěnýma očima dál zůstávala na oné planině, neschopná pohybu, jsem si to uvědomila.

Stromy, kterými je posázený mírný svah na úbočí kopce, jsou v bezpečí, protože příliv nedosahuje tak vysoko. Hroby za nimi jsou také v bezpečí, protože moře tam nedosáhne. Bílé kosti stovek lidí pohřbených pod zemí odpočívají v suchu. Nemohou být vyplaveny mořem. Černé stromy stojí v padajícím sněhu, aniž jejich kořenům hrozí vytopení a hniloba. Sníh se na ně snáší desítky, ne-li stovky let.

Konečně jsem to pochopila.

Musíme se rozloučit s níže pohřbenými kostmi, které už vlny vyplavily. Musíme se vrátit promodralou vodou, která sahá po kolena, a vystoupat na úbočí dřív, než bude příliš pozdě. Nečekat na nic, nespoléhat na něčí pomoc, nezaváhat a vystoupat až na vrchol. Tam, z nejvýše položeného místa, jsou vidět bílé rozsýpající se krystalky na torzech stromů.

Nezbývá čas.

Tohle je jediná cesta, totiž,

pokud chcete pokračovat.

V životě.

2

Vlákna

Ovšem pořád nemůžu spát hlubokým spánkem.

Pořád nemůžu pořádně jíst.

Pořád mám zrychlený dech.

Pořád žiju způsobem, který ti, co mě opustili, nemohli snést.

Minulo léto, během kterého mi připadalo, že mě svět neustále ohlušuje příliš hlasitým monologem. Už se nemusím neustále potit. Nemusím ležet na podlaze pokoje bez špetky síly v těle. Nemusím se donekonečna sprchovat studenou vodou, abych se vyhnula úpalu.

Mezi mnou a světem se vytvořila tenká hranice. K džínům si obléknu tričko s dlouhým rukávem a vyjdu na ulici, kde už vzduch nesálá jako horká pára, a zamířím do bistra. Pořád nemůžu vařit. Nedostanu do sebe víc než jednu porci denně. Nedokážu čelit vzpomínkám, jak jsem připravovala jídlo blízkým a společně s nimi stolovala. Ale některé zvyky se vrací. Stále se nesetkávám s lidmi a nezvedám telefony, ale opět pravidelně kontroluju e-maily a zprávy. Každý den brzy ráno sedím u stolu a píšu. Pokaždé od začátku ten jeden dopis na rozloučenou pro všechny.

Noci se postupně prodlužují. Teplota každým dnem klesá. Začátkem listopadu, když si poprvé vyjdu na procházku do parku za bytovým komplexem, se vysoké javory barví do ruda a září v podzimním slunci, jako by planuly. Je to krásné, ale připadá mi, že senzory, které by mi umožnily tu krásu prožít, jsou němé nebo ztratily spojení. Jednoho rána padne na prokřehlou zem první jinovatka, a když po ní našlapuju, slyším, jak pod teniskami křupe. Obrovské listy velikosti dětské tváře se ve větru převracejí a poletují, zatímco z náhle obnažených větví platanů se po kusech olupuje jejich bělavá kůže, jako by měly lupénku.

* * *

Zprávu od Inson jsem dostala jednoho pozdně prosincového rána, když jsem kráčela právě tou stezkou v parku. Téměř měsíc nepřetržitého mrazu způsobil, že na stromech nezbyl jediný list.

„Kjongha,“ svítilo mé jméno osamoceně v rámečku okna zpráv.

Inson jsem poprvé potkala ve stejném roce, kdy jsem dokončila univerzitu. Redakce časopisu, kde jsem začala pracovat, nezaměstnávala vlastního fotografa, takže většinu fotografií museli pořizovat sami redaktoři. Pro důležité rozhovory nebo reportáže z cest však bylo zvykem, že si každý najímal svého externího fotografa. Kolegové radili, že pracovní cesty trvající i několik dní je snazší trávit s někým stejného pohlaví, a tak jsem se v agenturách sháněla po vhodné fotografce, až jsem dostala doporučení na Inson, která byla stejně stará jako já. Následující tři roky jsme každý měsíc podnikaly společné služební cesty, a i když jsem pak v redakci přestala pracovat, zůstaly jsme blízkými kamarádkami dalších dvacet let. Měla jsem ji dost přečtenou na to, abych poznala, že když mě teď přímočaře oslovila jménem, není to pozdrav, ale signál konkrétní a naléhavé prosby.

„Ano. Co se děje?“ Po odeslání zprávy jsem chvíli čekala se sundanou rukavicí, ale odpověď nepřicházela. Další zpráva dorazila, až když jsem si rukavici nasadila zpět.

„Můžeš okamžitě přijet?“

Inson nežije v Soulu. Narodila se a vyrostla jako jedináček, její matka brzy zestárla. Před osmi lety se vrátila do rodné vesnice na ostrově Čedžu, aby se o matku starala. Matka po čtyřech letech zemřela, ale Inson už tam zůstala. Dřív jsme často trávily čas u jedné či u druhé doma, společně vařily a povídaly si, ale když se odstěhovala, naše setkávání řídla a s nimi i příležitosti ke sdílení. Přišly roky, kdy jsme se nesešly ani jednou. Naposledy jsme se viděly loni na podzim, když jsem ji navštívila u ní doma na Čedžu. Během čtyřdenního pobytu v jednoduše přestavěném domě s dřevěnou konstrukcí a kamennými zdmi, se záchodem umístěným přímo v obytné místnosti, mi ukázala pár malých bílých papoušků, které si před dvěma lety pořídila na trhu – jeden z nich dokonce uměl mluvit –, a pak mě vzala do své truhlářské dílny naproti, kde trávila většinu času. Předvedla mi židle vyřezávané z jednoho kusu dřeva, bez jediného spoje, které se prý nečekaně dobře prodávají a pomáhají jí v obživě. „Musíš si na ni sednout, abys pochopila, jak je pohodlná,“ pronesla vážně, zatímco do kamen přiložila dříví a v konvičce na plotně připravovala nakysle mdlý čaj ze zamražených horských moruší, které nasbírala minulé léto v lese nad domem. Zatímco jsem bezděčně usrkávala z nálevu, Inson v džínech a v pracovních botách si pevně svázala vlasy a jako řemeslník v dokumentárním filmu s verzatilkou za uchem přeměřovala trojúhelníkem dřevěné hranoly a kreslila na ně rysky.

Nechce snad, abych se za ní vydala do toho domu?

„Kde jsi?“ napsala jsem, avšak moje zpráva se časově protínala s další od Inson. Četla jsem v ní mně neznámé jméno nemocnice. Pak se znovu objevila stejná otázka. „Můžeš okamžitě přijet?“ A vzápětí následovalo: „Musíš si vzít občanský průkaz.“

Chvíli jsem přemítala, jestli se potřebuju vrátit domů. Měla jsem na sobě čisté oblečení, i když asi o dvě čísla větší, než byla má aktuální velikost. V peněžence jsem měla kreditní kartu s dostatečným zůstatkem i občanský průkaz. Zhruba v půli cesty ke stanici metra, kde se nacházelo stanoviště taxi, mě míjelo prázdné auto, a tak jsem na něj mávla.

* * *

Jen co jsem vystoupila z taxíku, všimla jsem si zaprášeného banneru s černě vyvedeným nápisem „Jednička na celostátní úrovni“. Zaplatila jsem řidiči, a zatímco jsem kráčela ke vchodu do nemocnice, přemýšlela jsem, proč mi jméno nejlepší korejské nemocnice specializující se na úrazovou chirurgii zní tak cize. Prošla jsem otočnými dveřmi a vstoupila do omšelé ponuré recepce, kde můj zrak padl na fotografie vyvěšené na zdi, zachycující ruce a nohy s amputovanými prsty. Potlačila jsem nutkání uhnout pohledem. Chtěla jsem si je pořádně prohlédnout, abych si je nakonec nepamatovala děsivější, než jaké ve skutečnosti jsou. Ale kdepak. Čím déle jsem se dívala, tím strašlivější byly. Když jsem se očima váhavě posunula doprava, uviděla jsem snímky těch samých rukou a nohou, tentokrát s prsty chirurgicky přišitými. Jasně viditelná hranice operační jizvy oddělovala kůži jiné barvy i textury.

Inson tu nejspíš byla proto, že se jí v dílně stala podobná nehoda. Někteří lidé si sami určují směr svého života. Dělají nečekané volby, které by jiné ani nenapadly, a pak se snaží nést následky těchto rozhodnutí co nejlépe. Takoví lidé pak už často nemohou ostatní překvapit, ať se vydají jakoukoli cestou. Inson vystudovala fotografii, ale před třicítkou se začala zajímat o dokumentární film a tomu se věnovala nepřetržitě dalších deset let, i když to nebyla zrovna dobře placená práce. Sem tam samozřejmě brala i lépe placené zakázky, ale všechen výdělek stejně investovala zpátky do svých projektů, takže finanční tíseň nikdy nebyla daleko. Žila a jedla skromně. Všude nosila krabičku s vlastním obědem, téměř se nelíčila a vlasy si stříhala sama kadeřnickými nůžkami před zrcadlem. Jedinou plátěnou bundu a kabát vyspravila zevnitř starými svetry, aby více hřály. Pozoruhodné bylo, že přesto působila přirozeně a s grácií, jako by to nebyla existenční nutnost, ale záměr.

Z řady krátkých filmů, které Inson během prvních dvou let natočila, získal kritické uznání snímek zaznamenávající rozhovory s ženami, které se Inson vydala hledat do vesnic ve vietnamské džungli a které přežily sexuální násilí páchané za vietnamské války korejskými vojáky. Záběry slunce a husté tropické vegetace byly tak sugestivní, až se zdálo, že hlavní roli ve filmu hraje sama příroda. Díky síle toho dokumentu dostala Inson grant od soukromé kulturní nadace na další filmový projekt. S relativně velkorysým rozpočtem natočila film o každodenním životě stařenky, která bojovala v partyzánských oddílech ve 40. letech minulého století v Mandžusku a nyní trpěla demencí. Dokument zachycoval, jak se stará žena stěží pohybuje o holi i doma, kde jí pomáhá dcera, a její prázdný pohled se střídal s obrazy zasněžených mandžuských lesů v tichu zimní krajiny. Tenhle její film se mi obzvlášť líbil. Přestože všichni čekali, že Inson bude dál točit zpovědi žen, jejichž životy zasáhla historie, překvapivě si jako subjekt pro další projekt vybrala sebe samu. V něm pomalu hovoří ženská postava, ze které je v přítmí patrný jen nezřetelný obrys – stín, ruce a kolena. Lidé, kteří neznali Insonin hlas, neměli šanci rozeznat, o koho se vůbec jedná. Kromě vsuvek černobílých filmových záznamů z ostrova Čedžu roku 1948 přerušovaly hovor dlouhé chvíle mlčení a záběry mihotajícího se stínu a světelných skvrn na bílé stěně, které se opakovaně objevovaly a zase mizely. Divákům, kteří očekávali podobně konzervativní režii, s jakou se setkali v jejích předchozích dokumentech, mohl tento snímek nevyhnutelně přinést jen rozpaky a zklamání. Inson nedbala kritiky a plánovala vytvořit závěrečné filmové dílo, které mělo být kombinací těchto tří krátkých filmů do jejího prvního celovečerního snímku. Práci na tomto díle, které sama pojmenovala „Triptych“, však nakonec nedokončila a namísto toho se nečekaně rozhodla pro studium na truhlářském učilišti, kde získala vládní stipendium.

Věděla jsem, že už dříve ráda trávila čas v truhlárně nedaleko svého tehdejšího bytu. Když zrovna neměla práci, zavírala se tam i na několik dní, protože ji fascinovalo pracovat se dřevem a vyrábět si vlastní nábytek. Přesto jsem nemohla uvěřit, že by opravdu opustila filmovou práci a stala se truhlářkou. Stejně tak, když před dokončením ročního studia na truhlářském učilišti oznámila, že se stěhuje na Čedžu, aby se starala o svou matku, myslela jsem, že je to jen dočasné. Domnívala jsem se, že se vrátí a bude pokračovat ve filmové práci. Ale bez ohledu na moje domněnky se hned po příjezdu na Čedžu pustila do přestavby starého skladu na mandarinky, aby měla kde truhlařit, a když se zdravotní stav její matky zhoršil natolik, že ji nemohla nechat ani na chvíli samotnou, postavila si malý pracovní stůl na verandě u domu, kde s pomocí hoblíku a dláta vyráběla drobné dřevěné předměty jako krájecí prkénka, tácky, lžíce a naběračky, které pak natírala olejem. Proměnu zaprášeného skladu v dílnu dokončila, když její matka zemřela, a tam pak znovu začala vyrábět velké kusy nábytku.

I když byla spíše drobnější, měřila Inson přes sto sedmdesát centimetrů a už od dvaceti let jsem byla zvyklá vídat ji, jak obratně manipuluje s filmovým vybavením, takže ačkoli byl přechod k truhlařině překvapivý, nezdálo se mi, že by se na řemeslo vyloženě nehodila. Nicméně mě znepokojovalo, jak často se jí při práci stávaly úrazy. Krátce po matčině smrti měla nehodu, kdy se jí do elektrické brusky zachytila džínová látka kalhot, a kotouč jí na noze zanechal ránu od kolena až po horní část stehna v délce téměř třiceti centimetrů. „Ať jsem tahala sebevíc, bruska se kalhot nechtěla pustit, pořád jen řvala a zmítala se, úplně jako nějaká nestvůra,“ vyprávěla se smíchem. Před dvěma lety se na ni svalilo několik kusů kulatiny, kterým se snažila zabránit v pádu, a zlomila si při tom ukazováček na levé ruce, kde se jí přetrhl vaz a kvůli čemuž pak chodila víc než půl roku na rehabilitace.

Tentokrát to muselo být vážnější, musela si něco useknout.

Chtěla jsem se zeptat na číslo jejího pokoje u okénka informací, ale tam zrovna stál mladý pár držící tří- či čtyřleté dítě s ovázanou rukou v náručí a napůl v šoku, napůl s brekem na krajíčku naslouchali pracovnici. Nedokázala jsem se k nim přiblížit, tak jsem zůstala nerozhodně stát uprostřed haly a bloudila zrakem ven z otočných dveří. Ještě nebylo ani po poledni, a venku už panovalo šero, jako by se stmívalo. Pod oblohou, ze které jako by se měl každou chvíli začít sypat sníh, se naproti nemocnici choulily betonové budovy, vystavující svá pevná těla chladnému a vlhkému vzduchu.

* * *

„Inson!“ zavolala jsem na ni.

„Tak jsi tady,“ odezírala jsem z pohybu jejích úst.

„Kdy?“

„Předevčírem ráno.“

„Chceš se podívat?“