Copyright © 1937, 1965 by John Steinbeck

Translation © 1960, 1965 by Vladimír Vendyš

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z anglického originálu OF MICE AND MEN

přeložil Vladimír Vendyš

Redakční úprava Hana Porebská

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r . o., Frýdek-Místek, v edici Klokan, 2004 shop@alpress.cz

Vydání druhé (v nakladatelství Alpress vydání první)

ISBN 978-80-7466-854-8 (ePub)

ISBN 978-80-7466-855-5 (mobi)

1

Pár mil na jih od Soledadu zařezává se řeka Salinas až pod samý svah kopce aje tam hluboká azelená. Avoda je tam iteplá, neboť než doteče až do té úzké tůňky, proklouzala aproblýskala se už po žlutých písčinách na sluníčku. Na jednom břehu řeky stoupá kmohutným Gabilským horám křivka zlatých svahů předhoří, ale na břehu kúdolí lemují vodu stromy– vrby, jaro co jaro svěží azelené aspozůstatky ze zimních záplav vníže položených rozsůškách proutí alistoví; aplatany se skvrnitými bílými lehavými větvemi ahaluzemi sklánějícími se nad tůňkou. Na písčitém břehu pod stromy leží listí tak vysoko aje tak chrastivé, že proběhne-li jím ještěrka, máš dojem, jako by divoce prchala vsamých kličkách. Večer sem vybíhají zhouštin králíci, aby si poseděli na písku, avlhkou naplaveninu pokrývají noční šlápoty mývalů, roztroušené stezky psů zrančů irozštěpené klínky stop vysoké, která sem za tmy chodí pít.

Vrbovím amezi platany vede pěšina, pěšina ušlapaná do tvrda chlapy, kteří sem chodí zrančů zaplavat si vhluboké tůňce, aušlapaná do tvrda tuláky, kteří se sem večer ušle táhnou ze silnice, aby si udělali herberk blízko vody. Před nízkou vodorovnou větví obrovského platanu je hromada popela narostlá zmnohých ohňů; lidé, kteří si na tu větev sedali, ji uhladili.

Večer parného dne rozehrál to větříkem mezi listím. Stín na kopcích lezl do výšky. Na nánosech písku seděli králíci, nehnutě, jako šedé valouny opracované sochařem. Atu se ve směru od státní silnice vchrastivém listí platanů ozvaly kroky. Králíci se tiše rozpelášili do úkrytů. Volavka stojící na svých chůdách zatloukla křídly, aby se vznesla, anemotorně namířila po proudu řeky. Všechen život tu na chvíli vymřel, když se na pěšině, tam kde ústila ve volné prostranství uzelené tůňky, vynořili dva lidé.

Šli po ní husím pochodem, aikdyž se teď ocitli na volném prostranství, jeden znich zůstával vzadu. Oba byli vcvilinkových kalhotách acvilinkových kazajkách smosaznými knoflíky. Na hlavě měli oba černé beztvaré klobouky apřes ramena měli oba přehozeny pevně svinuté rance zhouní. První znich byl malý apohyblivý, se snědým obličejem, nepokojnýma očima aostrými, pevnými rysy. Všechno bylo na něm docela určité: drobné silné ruce, útlé paže, tenký akostnatý nos. Za ním kráčel jeho opak, obr sbeztvarým obličejem, svelkýma bledýma očima, sširokými schýlenými rameny; akráčel neohrabaně, nohy trochu vláčel, asi tak jako medvěd vláčí tlapy. Paže se mu podle těla nekývaly, nýbrž mu podle něho volně visely.

Na volném prostranství se první muž zastavil, aten za ním málem do něho vrazil. První si sundal klobouk, setřel si ukazováčkem pot zjeho pásky aprudkým pohybem pot zprstu setřepal. Jeho společník shodil ze sebe houně, vrhl se na zem azačal pít zpovrchu zelené tůňky. Pil dlouhými hlty afrkal do vody jako kůň. Ten malý kněmu nervózně přistoupil.

„Lennie!“ okřikl ho přísně: „Nepij mi tolik, Lennie, propánaboha!“ Lennie frkal do vody dál. Ten malý se naklonil azatřásl mu ramenem. „Lennie! Bude ti zas nanic, tak jako včera.“

Lennie se ponořil do tůňky celou hlavou, skloboukem ase vším, apak se posadil na písek; zklobouku mu crčelo na modrý kabát azatékalo na záda. „To ti je dobrota,“ pochvaloval si. „Napij se taky, Georgi. Jen se jaksepatří napij.“ Slastně se usmíval.

George si sundal stočenou houni aopatrně ji spustil na břeh. „To se neví, jestli je to dobrá voda. Vypadá ňáká potažená.“

Lennie začal svou ohromnou tlapou cákat ve vodě asvíral aotvíral dlaň, takže voda pokaždé trošičku vyšplíchla; po tůňce se šířila kola, akdyž dosáhla druhého břehu, zase se vracela. Lennie se na to zadíval. „Koukni, Georgi, koukni, co jsem udělal.“

George přiklekl ktůňce arychlými hlty začal pít znaběračky dlaně. „Chuť má docela dobrou,“ uznal, když se napil. „Ale jako by ani netekla. Když voda takhle stojí, neměl bys zní, Lennie, vůbec pít,“ dodal odevzdaně. „Ale ty, když máš žízeň, tak by ses napil třeba zkanálu.“

Vchrstl si naběračkou dlaně vodu do obličeje arozetřel si ji pod bradou akolem zátylku. Potom si zase nasadil klobouk, odšoupal se od řeky, zvedl kolena aobjal je. Lennie ho pozoroval adělal to pak všechno přesně po něm. Odšoupal se od řeky, zvedl kolena, objal je apodíval se na George, aby se přesvědčil, zda je to tak dobře. Stáhl si klobouk trochu víc přes oči, tak jako byl klobouk George.

George hleděl rozmrzele na vodu. Oči měl na okraji víček rudé od sluneční záře. „Kdyby ten pacholek autobusák za něco stál, mohli jsme se krásně svízt až ksamýmu tomu ranči,“ ozval se nazlobeně. „Ještě prej maličkej kousíček po silnici! Avylezou ztoho ňáký čtyry míle! Nechtělo se mu zkrátka utoho ranče zastavovat. Chlap línej jako veš– aina takový obyčejný zastavení. To bych rád věděl, jestlipak zastaví aspoň vSoledadu. Vykopne nás, aže prej ještě maličkej kousíček po silnici. Abylo to jistě ještě víc než čtyry míle. Sakramentský horko!“

Lennie se na něho nesměle podíval. „Georgi?“

„No, co bys chtěl?“

„Kam to jdem, Georgi?“

Ten malý si stáhl okraj klobouku ana Lennieho se zamračil. „Tak tys to už zapomněl? Abych ti to říkal znovu! Ježíšikriste, jsi ty mi ale boží dřevo!“

„Když já to zapomněl,“ přiznal se Lennie měkkým hlasem. „Aříkal jsem si, že to nesmím zapomenout. Na mou duši, Georgi.“

„No dobře, dobře. Já ti to tedy řeknu, ještě jednou. To víš, já nemám co dělat! Takhle bych ti moh vykládat celej život. Já ti něco řeknu, aty to zapomeneš, atak abych ti to říkal pořád znova.“

„Já si to říkal aříkal pořád,“ omlouval se Lennie, „ale když ono to nebylo nic platný. To otěch králíkách, to si, Georgi, pamatuju.“

„Stěma králíkama už na mě nechoď! To je to jediný, co si pamatuješ– králíci! No dobrá! Ale teď poslouchej, atentokrát si to už musíš pamatovat– jinak se dostanem do maléru. Pamatuješ, jak jsme tenkrát vtý Howardový ulici seděli na okraji chodníku akoukali na tu tabuli?“

Na Lennieho obličeji vyrazil rozradovaný úsměv. „Jakpak by ne, Georgi! Na to se pamatuju… ale… co jsme to dělali potom? Pamatuju se, jak tam šly kolem ňáký holky, aty povídáš… ty povídáš…“

„To je opravdu moc amoc důležitý, co já povídal! To nepamatuješ, jak jsme si zašli do tý agentury– Murray aReady– ajak nám tam dali kartičky, že jsme přijatý, alístky na autobus?“

„Jakpak by ne, Georgi! Teď si už vzpomínám.“ Zajel rychle rukama do kapes kabátu. „Georgi…,“ začal pak krotce. „Já tu moji kartičku nemám. Já ji musel ztratit.“ Hleděl při tom zoufale na zem.

„Vždyť jsi, ty jedno ťululum, ani žádnou neměl. Tady je mám obě. Snad si nemyslíš, že bych ti tu tvoji kartičku svěřil?“

Lennie se súlevou uculil. „Já… já myslel, že jsem si ji dal do kapsy.“ Zajel si znovu do kapsy. George se na něho přísně podíval. „Copak to taháš ztý kapsy?“

„Vždyť já vtý kapse ani nic nemám,“ zachytračil si Lennie.

„To já vím taky. Máš to vruce. Co to máš vtý ruce– co to vní schováváš?“

„Ale nic, Georgi, na mou duši, nic.“

„Žádný takový, dej to sem.“

Lennie odtáhl ruku se sevřenou dlaní dále od George. „Ale vždyť je to, Georgi, jen myš.“

„Myš? Živá myš?“

„Ale kde! Obyčejná mrtvá myš. Já ji, Georgi, nezabil. Na mou duši, že ne. Já ji našel už mrtvou.“

„Sem sní!“ nakazoval George.

„Inech mi ji, Georgi.“

„Sem sní!“

Lennieho zavřená dlaň pomalu poslechla. George popadl myš ahodil ji přes tůňku na druhý břeh do houští. „Co chceš, prosím tě, dělat se chcíplou myší?“

„Po cestě jsem ji moh palcem hladit,“ vysvětloval.

„Abys tedy věděl, dokud budeš chodit se mnou, hladit myši, to si necháš zajít. Ajestlipak sis už vzpomněl, kam teď jdem?“

Lennie se zatvářil polekaně avrozpacích si pak položil obličej na kolena, aby ho schoval.

„Já už zase zapomněl.“

„Ježíšikriste,“ povzdechl George odevzdaně. „Tak poslouchej: jdem dělat na ranč, takovej, jako ten tam na severu, co jsme zněj přišli.“

„Tam na severu?“

„Ve Weedu.“

„Máš pravdu. Já už si vzpomínám. Ve Weedu.“

„Ten ranč, co na něj jdem, je tamhle, už jenom ňáký čtvrt míle. Půjdem do dvora apřihlásíme se ušéfa. Ateď dej pozor. Já mu dám ty kartičky, aty nesmíš ani ceknout. Ty tam jen budeš stát aani neotevřeš hubu. Jestli pozná, co jsi za ťululum, tak nás do práce neveme, ale když tě napřed uvidí, jak děláš, máme to vyhraný. Rozuměl jsi?“

„To víš, že rozuměl, Georgi. Jakpak by ne.“

„No zaplaťpámbu. Tak až se budem hlásit šéfovi, co budeš dělat?“

„Já… já,“ Lennie se zamyslel. Vobličeji se mu objevilo napětí zpřemýšlení. „Já… ani neceknu. Já tam budu jen stát.“

„Ty jsi přece jen pašák! To je ohromný! Párkrát si to ještě přeříkáš, abys to už nemoh zapomenout.“

Lennie si začal potichu pobrukovat: „Já ani neceknu… Já ani neceknu… Já ani neceknu.“

„Výborně,“ pochválil ho George. „Anebudeš tam taky vyvádět žádný skopičiny, jaký jsi vyváděl ve Weedu.“

Lennie se podíval, jako by nevěděl, oč jde. „Jaký jsem vyváděl ve Weedu?“

„Tak na to jsi taky už zapomněl? No, já ti to připomínat nebudu, nebo to uděláš zase.“

Lenniemu prorazilo obličejem pochopení. „Tam ve Weedu nás honili,“ vybuchl radostně.

„Ajak honili,“ vzpomínal George sošklivostí. „Museli jsme utýct. Šli po nás, ale nechytli nás.“

Lennie se blaženě zahihňal. „Tak vidíš, že já to nezapomněl!“

George se položil na záda do písku aruce zkřížil pod hlavou; Lennie to udělal po něm azvedl hlavu, aby se přesvědčil, zda to dělá dobře. „Bože, ale má to člověk stebou kříž,“ povzdechl George. „Jakej já bych moh mít lehkej akrásnej život, nemít tě na krku. Jakej by to moh bejt lehkej život, aiholku bych třeba moh mít.“

Lennie ležel chvilku mlčky apak se ozval vradostném očekávání. „My budem, Georgi, dělat na ranči.“

„Sláva! Tak ty to víš. Ale spát budem tady, protože pro to mám důvod.“

Den rychle odcházel. Slunečním světlem, které se zúdolí už odstěhovalo, plály už jen vrcholky Gabilských hor. Po tůňce klouzala užovka, její vztyčená hlava byla jako periskop. Rákosí vproudící vodě se slaboučce poškubávalo. Kdesi daleko, směrem ksilnici, nějaký člověk něco křičel ajiný mu podobným hlasem odpovídal. Ve větříčku, který hned zase utichl, zašustělo listí platanů.

„Georgi– pročpak nejdem na ten ranč– na večeři? Tam bysme přece dostali večeři.“

George se převalil na bok. „To jsou důvody! Mně se to tady líbí. Zejtra půjdem rovnou dělat. Viděl jsem tam jet mlátičky. To znamená, že budem vlíkat pytle sobilím– to se člověk zas div nestrhá. Tuhle noc si už poležím tam, kde jsme, abudu se koukat do nebe. To já rád.“

Lennie si klekl apohlédl dolů na George. „To nebudem mít žádnou večeři?“

„Ibudem, budem, jen co nasbíráš trochu suchýho vrbovýho proutí. Vranci mám tři fazolový konzervy.

Přichystáš oheň. Až nanosíš to klestí, já ti dám sirku.

Pak si ohřejem ty fazole anavečeříme se.“

„Fazole já rád skečupem,“ zatoužil Lennie.

„No, kečup nemáme. Jdi na to dříví. Akoukej sebou hodit. Za chvíli bude tma.“

Lennie se toporně zvedl azmizel vhouští. George zůstal ležet atiše si pohvizdoval. Zté strany, kam odešel Lennie, se ozvalo cákání. George nechal pohvizdování azačal poslouchat. „Chudák jeden,“ prohodil tiše apohvizdoval si dál.

Za chvíli to začalo vhouští praštět aLennie se vrátil. Vruce měl vrbový klacíček.

George se posadil. „No dobrá,“ přivítal ho příkrým hlasem. „Dej sem tu myš!“

Ale Lennie začal předvádět pracně vyspekulovanou němohru oneviňátku. „Jakou myš, Georgi? Vždyť já žádnou myš nemám.“

George kněmu natáhl ruku. „Tak aby. Dej mi ji. Na mě si nepřijdeš.“

Lennie zaváhal, couvl apoplašeně pohlédl na okraj houští, jako by uvažoval, zda by neměl utéci. George se ho mírně otázal: „Dáš mi tu myš, nebo ti mám jednu vlepit?“

„Aco ti mám dát, Georgi?“

„Však ty víš až moc dobře. Tu myš chci.“

Lennie sáhl neochotně do kapsy. Trošičku se mu zlomil hlas. „To bych rád věděl, proč bych si ji nemoh nechat. Vždyť ta myš nikomu nepatří. Já ji přece neukrad. Já ji našel usilnice.“

Georgeova ruka zůstala velitelsky vztyčena. Pomalu, jako teriér, který nechce pánovi aportovat míček, Lennie popošel, ucouvl aznovu zas popošel. George luskl přísně prsty, apo tom lusknutí položil mu Lennie myš do ruky.

„Fazolí máme pro čtyry,“ ozval se.