Přeložila Alexandra Pflimpflová

UN SOIR DE DÉCEMBRE

Copyright © Éditions Jean-Claude Lattès, 2005

Translation © Alexandra Pflimpflová, 2025

ISBN 978-80-207-2281-2

Gawinovi a Xercèsovi

„… vědět, že psaní nic nekompenzuje,

nesublimuje, že je přesně tam,

kde ty nejsi – to je začátek psaní.“

Roland Barthes

Fragmenty milostného diskurzu

(překlad Čestmír Pelikán)

Když usedla proti němu, složil nohy pod židli, s koleny těsně u sebe, záda shrbená, a v tom bezděčném, sotva znatelném pohybu, kdy se občas v přítomnosti nějaké ženy takhle stáhne do sebe, se celý jako by zmenšil. Než zapnula diktafon, nahnula se k němu tak, že teď cítí její parfém. Kdysi dávno by nejspíš dal ruku pod stůl, jako výzvu či jako provokaci, snažil by se pohladit hebkou kůži jejích stehen a přitom by jí hleděl přímo do očí. Dneska ale ne.

Pozoruje ho a čeká. Mohl by jí říct, že se mu líbí ta halenka, co má na sobě, pihy, které jsou vidět na těle mezi rozepnutými knoflíky, i ten ambrový parfém, jenž mu něco připomíná. Už dlouho nepotkal tak krásnou ženu, už dlouho nesložil žádné ženě kompliment, právě na tohle myslí, zatímco ona si ověřuje, jestli kazeta stále nahrává. Umí si počkat, nechat působit tíživé ticho, aniž by sklopila zrak, a pak je svým zvučným hlasem přetrhnout ve chvíli, kdy on to nejméně čeká.

Neměl s tím rozhovorem souhlasit.

O knize už řekl všechno. Jenomže ona by chtěla něco víc. To temné. Toho by se chtěla dobrat.

On na to, že každý si v sobě nese nějakou ztrátu nebo stesk, něco, po čem zbylo prázdno, na které si nakonec zvykne. Usmívá se. Dopil druhou sklenku, zapálí si cigaretu, nijak horko mu není, pozoruje prsty té ženy, šlachovité a neklidné, jak tancují po stole, když on otálí s odpovědí, její nalakované, krvavě rudé nehty, jemné žilky, které se rýsují pod kůží. Nemá žádný prstýnek, až na ten stříbrný kroužek na pravém prsteníčku.

Ptá se ho, proč začal psát tak pozdě, omluví se, takhle to říct nechtěla, zeptá se, proč nepsal už dřív.

Odpoví, že to tak prostě jednoho dne přišlo, že ho to předtím nikdy nenapadlo. Líčí ten příjemný večer, hudbu, co poslouchal, jaké potěšení v tom našel, jakoby opojení, ano, popravdě tak. A zároveň onen zvláštní pocit, jako by se ztrácel.

Přejíždí si palcem po rtech, přemýšlí, hledá slova. Sedí zády k hodinám, netroufá si otočit se.

Zeptá se ho, jestli vyrostl na farmě, jestli žil v Normandii, odpoví, že ne. Nemůžete věřit všemu, co se píše v knihách. Ona se usměje, odhrne pramen vlasů, který jí spadá přes oči.

A přesto zrovna jí, pro ty její dlouhé ruce, pro ten neznatelný úsměv, co neopustil její rty, jí by mohl vykládat pravdu i lež, fakta i výmysly. Jí by mohl povědět o tom nepřetržitém prýštění, které ho celé týdny drželo na židli u psacího stolu, o tom pocitu odevzdání se, který z toho psaní, nezměněný, opět vyvstal.

Jí by mohl říct, že jeho matka měla devět dětí, ale nevychovala žádné z nich, jí by mohl vylíčit, jak je rozdělili do pěstounských rodin v okruhu sta kilometrů a jak jeho sestra dělala ve vsi velitelku mažoretek. V oranžovo-modrém úboru.

Jí by mohl vyprávět o svých dvou synech, kteří rostou a stále mu připomínají toho malého kluka, jímž kdysi byl a který se vždycky hned po příchodu ze školy schovával za stromy, protože se bál, že si pro něj někdo zase přijde a odvede ho pryč.

Jí by mohl povídat o tom, jaká radost i tíha je být otcem, o té křehké stavbě, k níž chybí základy i rodokmen.

Jenomže takové věci se říkat nedají. Ne někomu, koho neznáme.

A jen se zasměje.

Řekne: takže tak.

Odcházejí spolu, před kavárnou si podají ruce. Pod temným nebem se blyští šedivé město, spatří mokré chodníky a vdechne zemitou vůni deště. Matthieu Brin se vrací domů. Než se vydá po schodišti nahoru, zastaví se na dvorku a vybere poštu. Mezi dopisy a letáky si všimne obálky, na níž je adresa psaná ručně. Chvilku zkoumá ten pravidelný, téměř dětský rukopis, pak strčí prst pod klopu a roztrhne ji. Překvapí ho, že dopis je adresovaný do jeho bydliště, navíc na jeho pravé jméno. Už několik týdnů dostává spoustu pošty, kterou mu přeposílá jeho vydavatel, nebo si ji vyzvedává sám, když má cestu kolem. Píšou mu lidé, kteří četli jeho knihu, z Aulnay-sous-Bois, Nancy, Bordeaux, Gif-sur-Yvette, z Colmaru, Nîmes i ze Saint-Maur-des-Fossés. Lidé, které nikdy neviděl a nikdy neuvidí. Dopisy si jsou podobné: nejisté, vzletné, neohrabané, občas důvěrné, přidávají se jeden k druhému a postupně vytvářejí jakési zrcadlo, které se zkalí, jakmile se v něm pokusí najít svůj vlastní odraz. Některé, napsané kostrbatě někde na rohu stolu, se ještě chvějí emocí, která se dere ven z úst, zatímco jiné, přepsané pečlivým písmem po pár pokusech nanečisto, svědčí ne-li o skutečné péči o formu, pak alespoň o snaze obstát. Lidé jeho knihu komentují, vyzdvihují jeho čistý styl, děkují mu a navrhují setkání. Na zadní straně obálky bývá svědomitě uvedená adresa, žádost o odpověď, prosba o pár slov. Zpočátku odpovídal na každý z nich. Ale při třetím dotisku knihy to vzdal. Raději neodpovídá na žádný z dopisů, než aby z nich musel vybírat. Všechny je čte stejně horlivě, stejně zvědavě a přitom si uvědomuje, že nevědomky podléhá neodolatelnému narcismu, který ho odjakživa svádí k tomu, aby v očích druhých hledal svůj obraz. Pak dopisy uloží do nápojového kartonu, který náhoda přesměrovala k téhle delikátní funkci trezoru.

Vsune klíč do zámku. Projde bytem, aby se ujistil, že je sám, zuje si boty, usadí se na pohovku a spěšně pročte pět listů popsaných plnicím perem s modrým inkoustem. Cítil by se dobře, nemít v ústech tu pachuť kávy, která mu vždycky ulpívá na patru, když jí vypije až příliš. Dopis není podepsaný. Nijak zvlášť se neliší od ostatních. Je jen malinko intimnější, malinko důvěrnější. Přesto si ho přečte znovu. Ta žena mu tyká, není však jediná. Už jiné čtenářky před ní si osvojily ono „ty“, nepochybně způsob, jak nastolit vzájemnou blízkost, vsugerovat důvěrnost – každopádně si to tak vyložil a nevadilo mu, že má přistoupit na tykání žen, které nikdy neviděl. Tahle žena je jen další čtenářkou mezi mnoha jinými, četl už vlezlejší, zoufalejší. Rád by ten dopis složil a uklidil jako ostatní, pustil si rádio, užil si chvilku samoty, jenže je tu tahle věta „vrásky ti sluší“, která ho zarazí, věta, která naznačuje, že ho ta žena zná, nebo spíš že ho znávala, někdy dřív, ale kdy vlastně? Dokáže určit dobu, kdy se mu kolem očí objevily vrásky? Vrásky se dostavily, aniž si to uvědomoval, stejně jako to ostatní, tohle opotřebení, které člověka ohlodává, obírá o všechno.

V těch stránkách je cosi nedořečeného, jako by dopis souvisel s něčím jiným, či spíš – protože když se sklání nad tím souměrným, jemným písmem, zdá se mu, že z něj to tajemství může vydolovat – jako by ten dopis byl jenom jakýmsi úvodem. Přečte si ho potřetí. Postupně, jak se znovu probírá těmi řádky, jak mu postupně připadá, že ta žena je mu svým způsobem stále blíž, smysl jejího dopisu chápe čím dál míň.

Ta žena ho zná. Jenže momentálně z toho nedokáže dojít k závěru, že tu ženu zná on.

Usadil se v kuchyni, nohy si zapřel o příčku židle, v ruce složený dopis. Něco se do něj vkrádá, jakoby vzdálená ozva, už se nepohne, vnímá každou část svého těla, myslí na tu ženu z časopisu, s níž se před chvilkou rozloučil, chce se mu tady jen tak dál nehybně sedět, mít natažené nohy pod stolem, dívat se kolem. Stačí najít si nějaký bod, na který se upne, a celý se zklidní. Na zdi si všimne jedné zažloutlé skvrny, začíná ve výšce očí a pak vede čtyři nebo pět centimetrů směrem k podlaze. Jde blíž, přejede po ní prstem, zkusí ji seškrábnout nehtem, bez úspěchu, vezme nůž a škrábe víc. Pozoruje, jak se starý nátěr drolí a rozpadá v hrstku suchých šupinek. Měl by teď hned někomu zavolat. Potřebuje slyšet v telefonu něčí hlas. Zamíří ke sluchátku zavěšenému na stěně, pak si to rozmyslí. Ze skříňky vytáhne balíček sušenek s čokoládou a znovu si sedne ke stolu. Je prostě jen unavený, nic víc. Nespí dost. Élise mu ráno řekla, že by si měl vzít pár dní volna. Řekla, koukni se na sebe do zrcadla, měl bys vypnout, žádná trpkost v jejím hlase nebyla, snad jen trochu starost. Ale když se ve čtvrt na devět před domem rozešli a díval se za ní, jak se rychlým krokem vzdaluje, ta slova zůstala: koukni se na sebe do zrcadla.

Sní dvě tři sušenky, pak vyklidí myčku, vyhodí pár novin, co se tu povalují, a začne rozebírat překapávač na kávu, který už pár dní nefunguje. Sebere dopis, který nechal na stole, a uloží jej do zásuvky svého pracovního stolu, čímž mu udělí, aniž si je toho vědom, jistý zvláštní status. Jsou čtyři odpoledne, Paul a Louis se zanedlouho vrátí ze školy, školní aktovky na zádech, ruce potřísněné od inkoustu, dá jim svačinu, dohlédne na jejich domácí úkoly a všechno se zase vrátí do normálu.

Pak už jen vyčkává, s dlaněmi naplocho na voskovaném ubruse, čeká, až zahučí výtah.

Mám na sobě třešňově rudý kostým a zlatožlutý šátek. Lakuju si nehty a maluju rty. Platí mě za to. Abych byla hezká. Abych byla milá. Od osmi ráno do tří odpoledne přijímám příchozí ve vstupní hale velké firmy. Usmívám se, dávám k vyplnění formuláře, žádám o průkazy totožnosti, vydávám návštěvnické kartičky a šéfům zavaleným prací oznamuju, že se dostavila domluvená návštěva. Musím se líčit a mít vlasy stažené dozadu. Když sklopím zrak, cítím na sobě pronikavý pohled mužů, jak posuzuje, hodnotí, poměřuje. Já jsem ta, která tu zůstává. Která pozoruje ty druhé, kapky deště na jejich kabátech, pot v podpaží i to, jak mi někdy při odchodu malinko zamávají. Je to práce jako každá jiná, vyzkoušela jsem jich víc.

Jednou ráno přistoupila k mému pultu sebevědomým krokem nějaká žena s hedvábným šátkem kolem krku, měla v 18. patře domluvenou schůzku s generálním ředitelem. Zatímco se přehrabovala v kabelce a hledala průkaz totožnosti, odložila si přede mnou knihu, kterou nesla v ruce. Pár vteřin jsem zírala na fotku na reklamním pásku knihy, na toho muže na fotce. Důvěrně se ke mně naklonila: je to moc krásný román, doporučuju vám ho. Podala jsem jí její návštěvnickou kartičku a usmála se.

* * *

A tak jsem se dostala k té tvé knize. Tedy tak se, svým způsobem, dostala ona ke mně. Její název mě vyděsil, raději jsem ji zatím odložila. Užívala jsem si posledních slunečných dnů, obědvala venku na terasách kaváren a jako všichni odsouvala čas, kdy bude třeba navléknout punčocháče. Rok co rok je to stejné, člověk nakonec podlehne dojmu, že zima nebude. Jednoho rána před odchodem popadneme svetr, to ještě netušíme, že něco už je jinak, že venku je to vlhko, co zalézá pod kůži a na něž jsme už málem zapomněli. Večer, jen přijdeme domů, zapneme poprvé topení. A to je ta chvíle – zatímco se místností šíří suché teplo a hučí plynový kotel –, kdy musíme přijmout realitu. Setmělo se a do okna zabubnuje pár kapek. Tomuhle ročnímu období, kdy se vracíme z prázdnin do práce a do školy, říkáme návrat.

Návrat odkud, ptám se tě, odkud že se vracíme, dosud živí, z jakého léta, z jaké nudy?

Z dětství ve mně přetrval takový fyzický pocit, který na mě doléhá vždycky v prvních dnech září, to palčivé uvědomění si neměnného koloběhu, který nic nezastaví, nic nezpomalí, ani nová školní aktovka, ani skoro nový kabát zděděný po sestřenici, ani ty sešity s kroužkovou vazbou, jejichž bělostné stránky jsem hladívala. Z dětství ve mně přetrval strach zakořeněný v paměti těla, když se vzduchem vznášejí vůně podzimu, ale taky tohle netrpělivé očekávání začátku, nového začátku. Rok co rok v sobě cítím tohle nejasné vzrušení, jako by se něco mělo od základu změnit, jako by život mohl být tentokrát jiný. A pak se vynoří pocit únavy z toho všeho, co je ještě třeba udělat, z těch nejasných zítřků, co jsou před námi. Rok začíná v září, kdy musíte zase jezdit metrem, nechat vyvolat fotky, kdy musíte vytáhnout ze skříně svetry.

* * *

V duchu jsem si zpětně promítla svá věčná dobrá předsevzetí: sportovat, chodit brzy spát, jíst zdravě, objednat se k zubaři, s někým se seznámit. V čekárně, kde jsem vlastně už ani nečekala, jsem našla jednu recenzi tvého románu a k ní připojený tvůj stručný životopis.

Tisk je samá chvála. V rádiu jsem tě propásla, ale v televizi jsem tě viděla. Hrozně mě baví ty záběry zblízka na autory, když se před nimi nahlas předčítá nějaký úryvek z jejich knihy, jak bezděčně, sotva znatelně pohybují rty, jako by sledovali svou dceru, když zpívá na školní besídce na závěr roku. Vrásky ti sluší, hlavně ty kolem očí, dělají je něžnějšími. Miluju tvou tvář na fotkách, jak se stavíš jakoby doprostřed ničeho, daleko od toho frmolu kolem tebe, od vyhlašování prvních nominací na literární ceny, díváš se přímo do objektivu, s rukama za zády nebo v kapsách, duchem nepřítomný. A pak to, jak jsi nenucený, když vystupuješ v televizi, jako by se tě všecko to divadýlko kolem netýkalo, ty tvoje lakonické odpovědi, když ti všichni visí na rtech, ten tvůj způsob, na němž si zakládáš a který jde někdy na nervy, jako že jsi mimo dění. Tvoje výroky jsou překvapivé, znepokojující, nečekané, ale nikdy ne od věci, je z nich znát ten nesoulad, který živí tvoje psaní, jeho skrytá síla, jeho samotná obnaženost.

Přesto si myslím, že se jevíš takový, jaký jsi, s tím odstupem, co tě chrání, co si chráníš, s tou svou přesnou představou o světě, v němž přebýváš, ale nejsi jeho součástí.

Chtěla jsem se na tvou knihu těšit ještě víc. Pár týdnů jsem si vystačila s úryvky citovanými v recenzích. A pak jsem si knihu koupila. Strčila jsem ji do tašky, aby se trochu opotřebovala, aby dostala patinu. Nakonec jsem se do ní ponořila. Za chůze na ulici a pak pozdě v noci.

Ta kniha v člověku rezonuje, nedá se od ní odtrhnout.

Dnes večer jsem sedla ke stolu a položila před sebe tenhle kostičkovaný blok a plnicí pero, které mám od svých jedenácti a vždycky se mi povaluje vespod v kabelce. Je to nejspíš jediná věc, kterou se mi nepodařilo ztratit. Dnes večer jsem si objednala pivo a rozhodla se, že ti napíšu dopis. Předpokládám, že takových, jako je tenhle, jsi dostal desítky. Možná dokážeš mezi řádky, v tom nedotčeném prostoru, kde žádné slovo nepohladí ani neuhodí, číst to, co nedokážu říct.

Už pár dní se mi pořád dokola vrací jeden obraz, zapomenutý obraz, co se neporušený vynořil na povrch. Je to můj odraz ve velkém zrcadle, mám na sobě splývavé šaty s geometrickými vzory, růžovými a béžovými na bílém podkladu, páskové boty na vysokých podpatcích, vlasy mám vyčesané nahoru. Zrovna jsem přišla domů a koukám na sebe do zrcadla – zvláštní reflex –, prohlížím si obličej a hledám nějaké zranění, které není vidět. Nebrečím. Pod nohama se mi něco otevřelo, nedokážu zjistit, jak moc je to hluboké.

Právě tenhle obraz, hodně dávný, se mi vrací. A přitom neuvěřitelně přesně: ty šaty, sotva pomačkané, make-up, boty, to směšné nastrojení, ten pocit ponížení.

A v tom je nepochybně ta nesmírná síla knih.

Brzy na shledanou.

Zhasnul světlo, jako obvykle jim dal na čelo polibek a nechal pootevřené dveře. Bylo devět hodin, chlapci ulehli, Élise večeřela venku s kolegy a on osaměl. Připadal si, jako by skočil do prázdna. Pustil si desku, umyl si v koupelně ruce, zul boty a ztěžka dosedl na pohovku.

Ze svého místa teď vidí dveře své pracovny. Jak je to dlouho, co do ní nevkročil? Dnes večer by mohl. Možná bude ještě váhat, v tom tichu, poslepu najde vypínač, rozsvítí, stáhne žaluzie, přisune papíry k sobě. Zavře oči. Zdá se mu, že cítí ten tlumený, netrpělivý tlukot, který tehdy odolával noci; zdá se mu, že je tu zase, tak jako dřív. Avšak v hloubi duše ví, že ne, že by neměl. Jenomže teď ta horkost v podbřišku, jako by ji zase poznával. Je to tím dopisem, tím zmatkem, který v něm zanechal, nebo spíš vínem, co vypil při večeři? Tak moc by chtěl. Slyšet to tření slov, cítit pod rychlými pohyby vlákna papíru, tu únavu, tíhu v ramenou z toho, jak byl příliš dlouho skloněný. Psát, ale psát co? Už nemá co říct. Ostatně, neměl té ženě s nalakovanými nehty vylíčit právě tohle?

Ten obrovský průlom do pohodlného mlčení a k tomu strach, že o všechno přijde.

Jenomže když se ho zeptala, jako desítky jiných před ní, co se dá napsat po tomhle, pohlédl na ni a odpověděl: Nic. Vypnula diktafon, vložila knížku do tašky, usmála se. Je mu jasné, co si asi myslela, když si oblékala kabát. Před ním už viděla dost jiných takových i ty jejich vatry ze slámy či papíru, které skomírají, sotva trochu zafouká.

Jednoho zimního večera vyndal ze zásuvky spirálový blok a položil ho před sebe, jako když se rozhodneme vyprázdnit skříň nebo vytřídit staré oblečení. Až do toho dne, kromě své profesní činnosti, kterou považoval za uplatnění jakéhos takéhos talentu pro tvoření textů, nikdy nic nenapsal. Nikdy si nevedl osobní deník, nespáchal žádnou báseň ani milostný dopis a jakoukoli formu literárního výlevu považoval za zbytečnost. Ve svých pětačtyřiceti, kdy vedl život, který mu leckdo záviděl, položil před sebe list papíru a napsal: „Nicolas se nahnul, ruce svíraly zábradlí balkonu. Se zatajeným dechem zvažoval, nakolik lpí na světlu, nakolik touží po zítřku. Ve svých patnácti každý den, takhle na hraně života a smrti, ochutnával závrať z děsivého pádu.“

Hned nato se dostavovala další slova, nezbytná a zvláštní. Na papíře pulzovalo něco, od čeho se nedokázal odpoutat.

Pokračoval v psaní i dál, jen si hlídal, aby se o tom nikomu ve svém okolí nezmínil. Vracel se k tomu každý večer. Několik měsíců, možná déle. Jak postupně stránky přibývaly a utvářely příběh, který popravdě nebyl jeho vlastní, zjišťoval, nakolik se ho zmocňuje. Élise si nejprve myslela, že ho popadla nějaká nepřiznaná ctižádost. Pak ale přistoupila na jeho argumenty a bez dalších otázek a komentářů se smířila s tím, že tráví dlouhé hodiny psaním.

V tom tichu rozpoznal sílu svých slov, cítil pohledy ostatních a zdálo se mu, že přímo vidí, jak ty lepkavé emoce stříkají na stěny všude kolem. Hned druhý den vylétly prodeje strmě vzhůru.