Přeložil Roman Tilcer

RED SEAS UNDER RED SKIES

Copyright © 2007 Scott Lynch

All Rights Reserved

Copyright © 2025 for the Czech translation by Roman Tilcer

Copyright © 2005 for Cover by Benjamin Carré/Bragelone 2007

Copyright © 2025 for the Czech edition by Euromedia Group a. s.

ISBN: 978-80-284-0675-2

Obsah

PROLOG

KAPITOLA PRVNÍ

VZPOMÍNÁNÍ

KAPITOLA DRUHÁ

VZPOMÍNÁNÍ

KAPITOLA TŘETÍ

VZPOMÍNÁNÍ

KAPITOLA ČTVRTÁ

VZPOMÍNÁNÍ

KAPITOLA PÁTÁ

POSLEDNÍ VZPOMÍNÁNÍ

KAPITOLA ŠESTÁ

KAPITOLA SEDMÁ

KAPITOLA OSMÁ

KAPITOLA DEVÁTÁ

KAPITOLA DESÁTÁ

KAPITOLA JEDENÁCTÁ

KAPITOLA DVANÁCTÁ

KAPITOLA TŘINÁCTÁ

KAPITOLA ČTRNÁCTÁ

KAPITOLA PATNÁCTÁ

KAPITOLA ŠESTNÁCTÁ

EPILOG

DOSLOV

PODĚKOVÁNÍ

Matthewovi Woodringu Stoverovi,

přátelské plachtě na obzoru.

Non destiti, numquam desistam.

PROLOG

Napjatý rozhovor

1

Locke Lamora stál na molu v Tal Verraru, do zad mu vanul rozpálený vichr z hořící lodi a do krku ho hlodal mráz z nabité kuše.

Zubil se a soustředěně držel vlastní kuši v úrovni protivníkova levého oka. Stáli k sobě tak blízko, že kdyby oba současně zaťali prsty, zkropila by je většina krve toho druhého.

„Měj rozum,“ řekl muž naproti němu. Po umazaných lících a čele mu stékaly kapky potu a zanechávaly za sebou viditelné cestičky. „Zamysli se nad nevýhodností svého postavení.“

Locke si odfrkl. „Jestli nemáš oči z olova, tak je ta nevýhoda vzájemná. Neřekl bys, Jeane?“

Byli dva na dva, Jean stál na molu po Lockeho boku a oba útočníci taktéž vedle sebe. Jean a jeho protivník se skoro dotýkali nohama a mířili na sebe podobně; čtyři šipky z chladného kovu byly nabité a připravené pouhých pár palců od hlav čtveřice pochopitelně neklidných mužů. Na takovou vzdálenost nemohl nikdo minout, ani kdyby si všichni bohové na nebesích či pod nimi přáli opak.

„Vypadá to, že všichni čtyři vězíme až po koule v tekutým písku,“ prohodil Jean.

Stará galeona na hladině za nimi sténala a skřípěla a zevnitř ji stravovaly hučící plameny. Noc se na stovky yardů kolem proměnila v den; trupem křížem krážem prosvítaly oranžovobílé čáry praskajících spár. Z těchto pekelných puklin se v malých černých výbuších valil kouř a připomínal poslední rozechvělé výdechy obrovské dřevěné šelmy umírající ve smrtelných křečích. Čtveřice mužů na molu kupodivu stála sama, i když se nacházela uprostřed světla a hluku, které přitahovaly pozornost celého města.

„Tak ji sklop, pro lásku boží,“ navrhl Lockemu protivník. „Dostali jsme rozkaz nezabíjet vás, nebude-li to nutné.“

„A já bych vzal jed na to, že kdyby to nutný bylo, určitě byste poslechli, jak jinak,“ odvětil Locke. Úsměv v jeho tváři se roztáhl. „Předsevzal jsem si, že nebudu nikdy věřit lidem, co mi drží zbraň u průdušnice. Promiň.“

„Ruka se ti začne třást mnohem dřív než mně.“

„Až se unavím, opřu ti hrot šipky o nos. Kdo vás poslal? Kolik vám dal? Nejsme na mizině, mohli – můžeme uzavřít pěknou dohodu.“

„Já vlastně vím,“ ozval se Jean, „kdo je poslal.“

„Vážně?“ Locke po něm kmitl pohledem a pak se znovu zadíval na svého protivníka.

„A dohodu už jsme uzavřeli, ale za pěknou bych ji neoznačil.“

„No... Jeane, obávám se, že se nechytám.“

„Jo.“ Jean před mužem naproti sobě zvedl ruku s otevřenou dlaní. Potom pomalu, obezřetně otočil kuši nalevo a namířil ji Lockemu na hlavu. Muž, kterého doposud ohrožoval, překvapeně zamrkal. „To proto, že chytám já tebe, Locke.“

„Jeane,“ znejistěl Locke a z tváře mu zmizel úšklebek, „to není sranda.“

„Tak to se shodneme. Podej mi tu zbraň.“

„Jeane–“

„Okamžitě mi ji dej. Dělej. Ty tam, seš snad natvrdlej? Necpi mi to do ksichtu a namiř na něj.“

Jeanův někdejší protivník si neklidně olízl rty, ale jinak se ani nehnul. Jean zaskřípěl zuby.

„Podívej, ty přístavní opice s houbou místo mozku, dělám tu práci za tebe. Namiř tu kuši na mýho podělanýho parťáka, ať už můžeme z tohohle mola vypadnout!“

„Jeane, takovej obrat bych označil za nepříliš šťastnej,“ prohlásil Locke a vypadalo to, že by snad řekl i něco dalšího, kdyby se Jeanův protivník nerozhodl ve stejnou chvíli uposlechnout jeho pokyn.

Lockemu připadlo, jako by se mu teď pot po tváři přímo valil, jako by zrádná vlhkost opouštěla svoji provozovnu, ještě než dojde k něčemu horšímu.

„Tak. Tři na jednoho.“ Jean si odplivl na molo. „Nedals mi na vybranou, musel jsem se zaměstnavatelem těchhle pánů uzavřít dohodu, ještě než jsme vypluli – sakra, sám jsi mě k tomu donutil. Mrzí mě to. Myslel jsem, že mi ještě dají nějak vědět, než se na nás vrhnou. Teď mi podej tu zbraň.“

„Jeane, co si do háje myslíš, že–“

„Ne. Už kurva ani necekni. Nesnaž se mě ukecat. Znám tě moc dobře, než abych tě tu pustil ke slovu. Mlč, Locke. Sundej prst ze spoušti a podej mi tu kuši.“

Locke s otevřenou pusou nevěřícně civěl na ocelový hrot Jeanovy šipky. Okolní svět se mu smrskl do malinkého zářícího bodu, který ožíval oranžovými odlesky pekla zuřícího v kotvišti za ním.

„To se mi nechce věřit,“ hlesl Locke. „To se mi prostě–“

„Řeknu to naposledy, Locke.“ Jean zaťal zuby a mířil Lockemu přímo mezi oči. „Sundej prst ze spoušti a dej mi tu zatracenou zbraň. A hned.“

KNIHA PRVNÍ

KARTY V RUCE

„Musíš-li hrát, zvaž na začátku tři věci:

pravidla hry, o co se hraje a kdy se končí.“

Čínské přísloví

KAPITOLA PRVNÍ

Drobné hry

1

Hra se jmenovala hazardní kolotoč, hrálo se zhruba o polovinu jmění, kterým kdy v životě oplývali, a Locke Lamora a Jean Tannen popravdě řečeno dostávali výprask jako pár zaprášených koberců.

„Páté rozdání, poslední nabídka,“ oznámil z pódia u kulatého stolu krupiér oděný v sametu. „Nechtějí pánové nové karty?“

„Ne, ne – pánové se chtějí poradit,“ odpověděl Locke, naklonil se doleva a přiblížil rty k Jeanově uchu. Snížil hlas a zašeptal: „Co máš v ruce?“

„Vyprahlou poušť,“ zabručel Jean a nenuceně přitom zvedl pravačku a zakryl si jí ústa. „A co ty?“

„Pustinu hořké marnosti.“

„Doprdele.“

„Copak jsme se tenhle týden málo modlili? Usral si někdo z nás v chrámu nebo co?“

„Já měl za to, že nedílnou součástí našeho plánu byla i možnost prohry.“

„To taky je. Jen jsem si myslel, že se proti nám zapotí trochu víc.“

Krupiér si s přehnanou vážností odkašlal do levé dlaně, což u karetního stolu znamenalo totéž, jako kdyby Locke s Jeanem schytali pohlavek. Locke se od Jeana odtáhl, zlehka poklepal kartami o lakovanou desku a nasadil ten nejlepší úsměv typu „vím, co dělám,“ se kterým se ze svého obličejového arzenálu dokázal vytasit. V duchu si povzdechl při pohledu na značně velkou hromádku dřevěných žetonů, jež se co nevidět vydají na krátkou cestu ze středu stolu ke komínkům jeho protihráček.

„Jsme samozřejmě připraveni,“ pronesl, „čelit osudu s hrdinským stoicismem hodným pozornosti dějepisců i básníků.“

Krupiér přikývl. „Dámy i pánové odmítli poslední nabídku. Podnik vyzývá k předložení karet.“

Zašustilo to, čtveřice hráčů si poskládala listy v ruce, část jich dala stranou a zbytek položila lícem dolů před sebe.

„Výtečně,“ pravil krupiér. „Teď je obraťte a odhalte.“

Šedesát až sedmdesát nejbohatších zevlounů z Tal Verraru, kteří se shlukli v místnosti za nimi a přihlíželi celému průběhu Lockeho a Jeanova rostoucího ponížení, se nyní jako jeden muž dychtivě předklonilo a čekalo, jak budou ztrapněni tentokrát.

2

Tal Verrar, Božská růže, nejzápadnější okraj toho, čemu therinský lid říkal civilizovaný svět.

Kdybyste mohli stát v řídkém vzduchu tisíc yardů nad nejvyššími talverrarskými věžemi, případně plachtit v lenivých kruzích jako ony národy racků, které zamořují štěrbiny a střechy města, pochopili byste, proč mu jeho rozlehlé tmavé ostrovy zajistily tuto prastarou přezdívku. Víří totiž od středu města ve sledu stále větších a větších srpků jako stylizované okvětní plátky růže na umělecké mozaice.

Nejsou přírodní v témže smyslu, jako je přírodní souše, jež se prostírá pár mil severovýchodně. Pevnina kvůli větru a počasí praská a odhaluje svůj věk. Ostrovy Tal Verraru ošlehané nejsou a možná takové ani být nemohou – tvoří je černé eldrenské sklo, nepředstavitelně velké množství skla, které leží v nespočtu úrovní na sobě, protkané průchody a pokryté vrstvami kamene a hlíny, z nichž raší město mužů a žen.

Božská růže je obehnána stíny pod stinnými vlnami, umělým útesem v podobě děrovaného kruhu o průměru tří mil. Tato skrytá hradba krotí nepokojné Moře mosazi a umožňuje proplout plavidlům pod vlajkou stovek království a držav. Jejich stěžně a ráhna se hluboko pod vašima nohama zvedají jako les bělající se nadmutými plachtami.

Kdybyste mohli stočit pohled k západnímu ostrovu, viděli byste, že jeho vnitřní plochy tvoří strmé černé stěny, jež sestupují stovky stop do mírně šplouchajících vln přístavu, kde se k patě útesů tiskne síť dřevěných loděnic. Celá přímořská strana ostrova je nicméně odstupňovaná jako terasy. Šestero širokých plochých výběžků sedí na sobě a z každého se až k tomu nejvyššímu táhnou padesát stop vysoké svahy.

Nejjižnější části ostrova se říká Zlaté schody – šestero úrovní této čtvrti je napěchováno pivnicemi, hráčskými doupaty, soukromými kluby, bordely a rváčskými arénami. Zlaté schody jsou mezi therinskými městskými státy vyhlášené jako hlavní město hazardu, jako místo, kde mohou muži a ženy přijít o peníze kvůli všemu možnému, od těch nejmírnějších neřestí až po ty nejhanebnější zločiny. Verrarské úřady ve velkodušném gestu pohostinnosti vydaly výnos, díky němuž nesmí být žádný cizinec na Zlatých schodech vzat do otroctví.

Na západ od Camorru tak vzniklo pár míst, kde je pro cizince o něco bezpečnější vychlastat si mozek a usínat v příkopech a zahradách.

Zlaté schody jsou přísně rozvrstveny; s každou úrovní roste jakost všech podniků a s ní i velikost, počet a horlivost stráží u dveří. Vrchol Zlatých schodů pak korunuje tucet barokních zámečků ze starého kamene a čarodřeva, usazených do vlhkého zeleného přepychu pečlivě zastřihávaných zahrad a miniaturních hvozdů.

Jedná se o „herny vrchnosti“ – výlučné kluby, kde mohou majetní muži a ženy hrát hazardní hry ve stylu, k jakému je opravňují jejich akreditivy. Tyto domy po staletí představovaly neoficiální střediska moci, šlechta, byrokraté, obchodníci, lodní kapitáni, vyslanci a špehové se zde scházeli, aby dávali v sázku své bohatství, ať už osobní, či politické.

Dalo se zde setkat s veškerým myslitelným vybavením. Význační návštěvníci nastupovali v exkluzivních loděnicích při úpatí vnitřních útesů do převozních krabic a nechávali se nahoru vytáhnout pomocí blyštivých mosazných vodních strojů, aby se vyhnuli úzkým, spletitým, přecpaným plošinám, které se zvedaly z přímořské strany k pětici nižších Schodů.

Přesně uprostřed toho nejvyššího se dokonce nacházel i veřejný trávník určený pro souboje – širá plocha dobře udržované trávy, aby chladnější hlavy nedostaly jedinou příležitost k výhře, pokud v jejich protivnících vzkypí krev.

Sídla vrchnosti byla posvátná. Zvyklost starší a přísnější než zákon do nich zakazovala vstoupit vojákům i strážníkům, pakliže tak nečinili v odpověď na ty nejodpornější zločiny. Verrarské herny byly předmětem závisti celého světadílu: žádný cizí klub, jakkoli přepychový či výlučný, nedokázal zcela napodobit jejich zvláštní náboj. A všechny do jednoho potom zahanbovala Hříše.

Na výšku měří téměř sto padesát stop, ční k nebi z jižního okraje nejvyšší úrovně Schodů a ta už se sama o sobě rozkládá více než dvě stě padesát stop nad přístavem. Hříše je staroskleněná věž třpytící se perleťově černým jasem. Každé z jejích osmi poschodí obkružuje široký balkon ozdobený alchymickými svítilnami. V noci tvoří souhvězdí světel v šarlatových a soumračně modrých barvách neboli erbovních barvách Tal Verraru.

Hříše je tou nejexkluzivnější, nejproslulejší a nejlépe střeženou hernou na světě a bývá od soumraku do úsvitu otevřená pro ty, kteří jsou dost mocní, bohatí či půvabní na to, aby překonali rozmary vrátných. Každé další patro převyšuje to pod sebou co do přepychu, výlučnosti i horní hranice risku spojeného s hrami, které jsou v něm dovoleny. Přístup do vyšších pater si musí každý vysloužit dobrou pověstí, zábavným vystupováním a dokonalým hraním. Někteří uchazeči přišli o tisíce solárů i celé roky života, když se snažili upoutat pozornost pána Hříše, ze kterého nemilosrdné lpění na svém jedinečném postavení učinilo nejvlivnějšího soudce přes společenskou přízeň v dějinách města.

Pravidla chování v Hříši jsou nepsaná, avšak stejně přísná jako zásady náboženské sekty. Nejjednodušší a nezvratný zákon odsuzuje k smrti každého, kdo bude přistižen při podvádění. I kdyby našli kartu v rukávu samotnému talverarrskému archónovi, následkům by neunikl jinak než zásahem samotných bohů. Zřízenci každých pár měsíců odhalí někoho, kdo by se chtěl stál výjimkou z tohoto pravidla, a on potom tiše zemře ve vlastním kočáru na předávkování alchymií nebo nešťastně „uklouzne“ a zřítí se z balkonu osm podlaží nad plochými tvrdými kameny dvora pod věží.

Locke Lamora a Jean Tannen potřebovali dva roky a soubor zcela nových nepravých totožností, aby se jim podařilo pomocí podvodů vystoupat až do čtvrtého patra.

Vlastně podvádějí i v tuto chvíli a usilovně se snaží udržet krok s protihráčkami, které něco takového nemají vůbec zapotřebí.

3

„Dámy mají věžové a šavlové postupky, korunované sluneční pečetí,“ prohlásil krupiér. „Pánové mají pohárovou postupku a smíšené karty, korunované pětkou pohárů. Páté rozdání vyhrály dámy.“

Rozehřátý vzduch v místnosti rozvířila vlna potlesku a Locke se kousl do tváře. Dámy zatím měly navrch při čtyřech z pěti rozdání a přihlížející dav se jen sotva uráčil vzít na vědomí Lockeho a Jeanovo jediné vítězství.

„A kruci,“ zaklel Jean ve věrohodně předstíraném úžasu.

Locke se otočil k protihráčce po své pravici. Maracosa Durenna byla štíhlá žena, táhlo jí na čtyřicet, měla tmavou kůži, husté vlasy v barvě olejnatého kouře a několik viditelných jizev na krku a předloktí. V pravé ruce držela dlouhý tenký doutníček ovinutý zlatou nití a ve tváři se jí zračil napjatý úsměv netečné spokojenosti. Očividně při hře nepotřebovala vynakládat všechny síly.

Krupiér dlouhým hrablem přitáhl Lockeho a Jeanovu skrovnou hromádku dřevěných žetonů před dámy. Týmž hrablem potom stáhl všechny karty zpátky k sobě – hráčům bylo přísně zakázáno se jich dotýkat potom, co je krupiér vyzval k jejich obrácení.

„Nuže, madam Durenno,“ pronesl Locke, „blahopřeji ke stále většímu objemu vašich financí. Zdá se, že váš měšec je tím jediným, co roste rychleji než moje blížící se kocovina.“ Přehazoval si žeton mezi klouby na prstech pravé ruky. Malé dřevěné kolečko mělo cenu pěti solárů, což přibližně odpovídalo výplatě, jakou dostávali obyčejní dělníci za osm měsíců práce.

„Upřímnou soustrast, pokud jde o váš mimořádně nešťastný výběr karet, pane Kosto.“

Madam Durenna dlouze potáhla z doutníčku, načež pomalu vydechla proužek kouře. Ten zůstal viset ve vzduchu mezi Lockem a Jeanem, ale zároveň se vznášel právě tak daleko od obou, aby nemohl být pokládán za jasnou urážku. Locke si uvědomil, že ten kouř používá jako svoji strat péti, „drobnou hru“ – okázalou civilizovanou manýru, kterou si ve skutečnosti upravila k tomu, aby rozptylovala či dráždila protihráče a pobízela je k chybným rozhodnutím. Jean chtěl za stejným účelem použít vlastní doutníčky, Durenna však měla lepší mušku.

„Žádné karty nelze považovat za opravdu nešťastné v přítomnosti tak rozkošné dvojice protihráček,“ odpověděl Locke.

„Skoro bych i dovedla obdivovat muže, jenž umí zůstat tak oslnivě neupřímný, i když přichází o všechno své stříbro,“ prohlásila Durennina společnice. Seděla po její pravici, mezi ní a krupiérem.

Izmila Corvaleur byla skoro stejně velká jako Jean, široká a kyprá, zázračně zaoblená na všech místech, kde jen žena zaoblená být může. Byla nesporně přitažlivá, avšak rozum vyzařující z jejích očí byl břitký a pohrdavý.

Locke poznal, že se v ní ukrývá podobná bojovnost jako u pouličních rváčů – nabroušená touha po drsném zápolení. Madam Corvaleur neustále ujídala z postříbřené krabičky višní posypaných práškovou čokoládou a po každém soustu si hlasitě ocucávala prsty. Její strat péti, jak jinak.

Byla pro hazardní kolotoč jako stvořená, napadlo Lockeho. Cit pro karty a postava schopná snášet jedinečný trest spjatý s prohraným kolem.

„Trest,“ řekl krupiér. Spustil ze svého stupínku nějaké soustrojí a roztočil jím kolotoč. Ten představovalo zařízení uprostřed stolu, které se skládalo ze soustavy kruhových mosazných rámů, v nichž stály řady a řady malých skleněných lahviček se stříbrnými vršky. Točilo se v jemném svitu luceren hráčského salonu tak, že splynulo v jednolité šmouhy stříbra obklopeného mosazí, a pak – soustrojí pod stolem zaklapalo, spousta nádobek z tlustého skla se srazila, zacinkala o sebe a kolotoč dvě lahvičky vyplivl.

Skutálely se k Lockemu a Jeanovi a ťukly o mírně zvýšenou hranu stolu.

Hazardní kolotoč byl určený pro dvě dvojice hráčů; byla to drahá hra, jelikož soukolí kolotoče přišlo na pěkné peníze. Na konci každého kola dostala dvojice, jež prohrála, náhodně přidělené lahvičky z ohromné zásoby, kterou kolotoč disponoval; a v těch byly lihoviny, smíchané se sladkými oleji a ovocnými šťávami, jež měly před hráči skrýt sílu příslušných nápojů. Karty tvořily pouze jednu stránku hry. Hráči museli také udržovat pozornost, zatímco účinky ďábelských lahviček stále sílily. Hra končila až ve chvíli, kdy se někdo opil tak, že už nemohl pokračovat.

Teoreticky se v ní nedalo podvádět.

Udržování soustrojí a přípravu lahviček zajišťovala Hříše; malé stříbrné vršky byly pevně zavoskované. Hráči se nesměli dotýkat ani kolotoče, ani lahviček protihráčů, jinak jim hrozila okamžitá prohra. Dokonce i čokolády a doutníčky, které měli k dispozici, musel obstarávat podnik.

Locke s Jeanem mohli zajít tak daleko, že by madam Corvaleur odmítli umožnit požitek ze sladkostí, ale to nebyl dobrý nápad hned z několika důvodů.

„Nuže,“ pravil Jean a rozlomil pečeť na svém drobném nápoji, „tak na okouzlující smolaře, řekl bych.“

„Kéž bychom věděli, kde nějaké najít,“ opáčil Locke a oba do sebe svorně obrátili obsah lahviček. Lockemu zůstala v hrdle žhavá stopa se švestkovou příchutí – dostal jeden z těch silných nápojů. Povzdechl si a postavil prázdnou lahvičku před sebe. Čtyři ku jedné, a jeho soustředění jako by se při okrajích rozpouštělo, což znamenalo, že už to na sobě začíná pociťovat.

Zatímco krupiér rozděloval a míchal karty pro další rozdání, madam Durenna opět dlouze, spokojeně potáhla z doutníčku a sklepla popel do zlatého popelníku, usazeného na podstavci při své pravé ruce. Nosem vyfoukla dva lenivé proužky kouře a přes tento šedý závoj pak pozorovala kolotoč.

Durenna je od přírody číhající šelma, pomyslel si Locke, který se vždy cítil nejpohodlněji v nějaké masce. Podle jeho informací začala Durenna žít jako kupkyně-spekulantka vázaná na město teprve nedávno. Předtím se živila jako velitelka nájemných korzárů, pronásledovala a potápěla na širém moři jeremské otrokářské lodě. K jizvám nepřišla při popíjení čaje někde v salonku.

Bylo by opravdu, ale opravdu nešťastné, kdyby taková žena přišla na to, že Locke s Jeanem spoléhají na něco, čemu Locke rád říkával „diskrétně neortodoxní postupy“ – k čertu, bylo by lepší, kdyby prostě postaru prohráli nebo kdyby je při podvádění nachytali zřízenci Hříše. Ti by se alespoň zachovali jako rychlí a zdatní kati. Měli na starosti velice rušný podnik.

„Počkejte s kartami,“ řekla madam Corvaleur krupiérovi, a přetrhla tak nit Lockeho úvah. „Maro, pánové za sebou mají několik nešťastných kol. Nemohli bychom jim dopřát oddech?“

Locke potlačil náhlé vzrušení – dvojice, která měla v hazardním kolotoči navrch, mohla protihráčům nabídnout krátkou přestávku, ale toto zdvořilé přerušení trvalo jen zřídkakdy delší dobu, protože prohrávající strana při něm pochopitelně získávala drahocenný čas na to, aby se probrala z alkoholového opojení. Snaží se snad madam Corvaleur zamaskovat vlastní potíže?

„Pánové vynaložili zajisté značné úsilí, když znovu a znovu počítali všechny ty žetony a přisouvali je k nám.“ Durenna nasála kouř a zase ho vydechla. „Bylo by nám ctí, pánové, kdybyste souhlasili s krátkou přestávkou, abyste se mohli občerstvit a osvěžit.“

Ach. Locke se pousmál a založil si ruce na stole. O to tedy šlo – hrát pro přihlížející dav a dát mu najevo, jak málo si dámy svých protivníků váží, za jak nevyhnutelnou považují svou výhru. Jednalo se o šermování s etiketou a Durenna učinila krok, který odpovídal výpadu na krk.

Jednoznačné odmítnutí by vyznělo příšerně nevhodně – Locke s Jeanem museli tento útok vykrýt mnohem ladněji.

„Copak může být něco ještě víc osvěžující,“ pronesl Jean, „než pokračovat ve hře s tak výtečnými protivnicemi?“

„Jste velice laskav, pane de Ferro,“ odtušila madam Durenna. „Ale neřekli byste pak, že jsme bezcitné? Vy jste nám neodepřeli jedinou radost.“ Pokynula doutníčkem ke sladkostem madam Corvaleur. „Vzepřeli byste se naší touze dopřát vám na oplátku osvěžení?“

„Neodepřeli bychom vám nic, madam, i přesto bychom však rádi vyhověli silnější touze, kvůli níž jste se sem dnes obtěžovala přijít – touze hrát.“

„Čeká nás ještě spousta kol,“ dodal Locke, „a mne i Jeroma by ranilo, kdybychom dámy jakýmkoli způsobem obtěžovali.“ Během těchto slov si vyměnil pohled s krupiérem.

„Doposud jste nás ničím neobtěžovali,“ odvětila madam Corvaleur rozkošně.

Locke si s nepříjemným pocitem uvědomoval, že celý dav jejich slovní souboj bedlivě sleduje. Locke s Jeanem měli co do činění se dvěma ženami, které byly obecně považovány za nejlepší hráčky hazardního kolotoče v Tal Verraru, a ono početné obecenstvo zaplnilo všechny zbylé stoly ve čtvrtém podlaží Hříše. U těchto stolů by se měly hrát jiné hry, ale všechny ostatní činnosti v salonu po dobu trvání této řeže díky nějaké nevyřčené vzájemné dohodě mezi podnikem a jeho návštěvníky ustaly.

„Nuže dobrá,“ pravila Durenna. „Nemáme námitek proti tomu, abychom pokračovali, už kvůli nám. Možná se vám dokonce začne dařit.“

Třebaže již upustila od konverzačních úkladů, Lockemu se ulevilo jen trochu. Konec konců se dalo čekat pouze to, že bude z něj a Jeana nadále ždímat peníze se stejnou krutostí, s jakou kuchař vybíjí moly v pytli mouky.

„Šesté rozdání,“ oznámil krupiér. „Počáteční vklad bude deset solárů.“ Všichni hráči před sebe posunuli dva dřevěné žetony a krupiér hodil každému tři karty.

Madam Corvaleur se vypořádala s další višní v čokoládovém prášku a olízala si sladké zbytky z prstů.

Než se Jean dotkl karet, zasunul prsty levé ruky nakrátko pod klopu kabátu a zahýbal jimi, jako by se škrábal. Locke po několika vteřinách udělal to samé. Všiml si, že je madam Durenna pozoruje a protáčí oči. Dávat si znamení bylo povolené, ale hráči obvykle upřednostňovali důvtipnější metody.

Durenna, Locke i Jean se na své karty podívali takřka současně; madam Corvaleur se za nimi trochu zpozdila, poněvadž ještě měla mokré prsty. Tiše se zasmála. Měla vážně takovou kliku, nebo to byla jen strat péti? Durenna se zdála nesmírně spokojená, Locke však nepochyboval o tom, že tento dokonalý výraz jí zůstává i ve spánku. Jeanův obličej neprozrazoval zhola nic a Locke se zase pokoušel culit, ačkoli jeho zahajovací trojice karet nestála za nic.

Na druhém konci místnosti se nacházelo schodiště s mosazným zábradlím a u jeho paty stál rozložitý strážce. Vedlo do pátého podlaží a po cestě se nakrátko rozšiřovalo do jakéhosi ochozu.

Lockeho na něm zaujal zákmit pohybu: ve stínu se tam zpola ukrýval štíhlý, pěkně oděný muž. Teplé zlatavé světlo luceren se mu zalesklo na optikách a Lockemu přejelo po zádech nadšené rozechvění.

Je to možné? Předstíral, že se soustředí na karty, ale přitom po očku sledoval onu zastíněnou postavu. Odlesk na jejích optikách se ani nezamihotal, ani nepohnul – muž upíral pohled na jejich stůl, nebylo pochyb.

Konečně přitáhli pozornost (nebo do ní při svém klopýtání alespoň vrazili, díky bohům za tu trošku štěstí) muže, který měl pracovnu v osmém patře – pána Hříše, tajného vládce všech verrarských zlodějů, muže, který železnou rukou vládl světu krádeží i přepychu. V Camorru by mu říkali capa, zde však neužíval jiného označení než vlastního jména.

Requin.

Locke si odkašlal, vrátil se pohledem ke stolu a připravil se na to, že s úsměvem na rtech prohraje další kolo. Venku nad temnou vodou bylo slyšet ozvěnu lodních zvonů, odbíjejících desátou hodinu večerní.

4

„Osmnácté rozdání,“ oznámil krupiér. „Základní vklad bude deset solárů.“ Locke musel viditelně roztřesenou rukou odhrnout jedenáct lahviček, aby mohl přesunout žetony. Madam Durenna, neochvějná jako loď v suchém doku, dnes kouřila čtvrtý doutníček. Madam Corvaleur jako by se v křesle kolébala. Neměla náhodou červenější tváře než obvykle? Locke se snažil, aby příliš necivěl, když vyložila svoji sázku. Možná se v jeho očích kymácela pouze proto, že byl stále opilejší. Táhlo na půlnoc a zakouřený vzduch ve vydýchané místnosti ho škrábal v očích i krku jako příze.

Krupiér byl stejně cituprostý a pozorný jako vždy – zdálo se, že v sobě má víc strojků než sám kolotoč – a pohodil před Lockeho na stůl tři karty.

Locke si zajel prsty pod klopu kabátu, načež se podíval na karty a s potěšeně zaujatým tónem hlesl: „Ááááá-ha.“ Dostal úchvatnou sbírku sraček, dosud nejhorší karty. Zamrkal a přimhouřil oči, zauvažoval, jestli před ním alkohol neschovává pár slušných karet, ale běda – i při soustředěném pohledu byly k ničemu.

Naposled si musely přihnout dámy, ale pokud Jean neukrýval na stole po Lockeho levici pořádný zázrak, mohli si být jistí, že se k Lockeho nejisté ruce zanedlouho vesele přikutálí další lahvička.

Osmnáct kol, uvažoval, a prohráli zatím devět set osmdesát solárů. Lockeho mysl byla náležitě promazaná hříšským pitím a odbíhala k výpočtům. Pěkné nové šaty pro vysoce postaveného muže po roce práce. Malá loď. Dosti velký dům. Celoživotní úspory poctivého řemeslníka, kupříkladu kameníka. Předstíral už někdy, že je kameníkem?

„První volba,“ ohlásil krupiér a vtáhl ho zpět do hry.

„Kartu,“ požádal Jean. Krupiér mu jednu přisunul; Jean se na ni podíval, přikývl a pošoupl ke středu stolu další dřevěný žeton. „Přihazuji.“

„Stojím,“ oznámila madam Durenna. Přistrčila ke své objemné hromádce dva dřevěné žetony. „Odhalení před partnerem.“

Pošoupla dvě karty ze své ruky madam Corvaleur a ta nedokázala potlačit úsměv.

„Kartu,“ požádal Locke.

Krupiér mu jednu poslal a Locke nadzdvihl růžek právě tak, aby viděl, co na ní je. Dvojka pohárů, a ta měla v tuto chvíli úplně stejnou cenu jako měkké hovno churavého čokla. Přinutil se k úsměvu. Oznámil: „Přihazuji,“ a posunul před sebe dva žetony. „Je mi vpravdě blaze.“

Všechny oči se v očekávání obrátily k madam Corvaleur a ta vyškubla ze své ubývající zásoby další čokoládovou višeň, spustila si ji do úst a rychle si olízala prsty. „O-hó.“ Prohlédla si karty a ulepenými prsty zlehka zabubnovala do stolu. „Och... ho... och... Maro, to je... to nejzvláštnější...“

A potom se svalila a hlava jí klesla na hromadu dřevěných žetonů na stole. Karty se jí rozsypaly lícem nahoru a madam Durenna po nich neladně plácla ve snaze je zakrýt.

„Izmilo,“ spustila naléhavě. „Izmilo!“ Natáhla ruce a zalomcovala spoluhráčce těžkými rameny.

„‘Zmila,“ ozvala se madam Corvaleur ospalým ubrečeným hlasem. Otevřela se jí pusa a na pětisolárové žetony z ní vytekly sliny se zbytky čokolády a višní. „Mmmmmilllááááááááá... Vééélice... zvláštní... prazvláštní...“

„Madam Corvaleur zdržuje hru.“ Krupiér nedokázal v hlase potlačit překvapení. „Madam Corvaleur musí říct, co by ráda.“

„Izmilo! Soustřeď se!“ zašeptala madam Durenna úpěnlivě.

„Jsou to... karty...“ zamumlala madam Corvaleur. „Podívej, Maro... tóóólik... karet. Na stole.“

Potom dodala ještě: „Blemble... na... fla... gá.“

A pak vytuhla.

„Konec hry,“ oznámil krupiér po pár vteřinách. Hrablem stáhl všechny žetony od madam Durenny a hbitě je přepočítal. Locke s Jeanem získají všechno na stole. Hrozba ztráty tisíce solárů se právě proměnila v odpovídající výhru a Locke si oddechl úlevou.

Krupiér se podíval na madam Corvaleur, která ležela na svých dřevěných žetonech jako na polštáři, a odkašlal si do dlaně.

„Pánové,“ pronesl vážně, „podnik vám, ehm, poskytne nové žetony o příslušné hodnotě místo těch... které jsou ještě používány.“

„Ovšemže,“ Jean jemně poplácal malou horu Durenniných žetonů, jež před ním najednou vyrostla. Z davu za svými zády slyšel rozčarované, zděšené a užaslé hlasy. Někteří z velkomyslnějších pozorovatelů vyloudili menší vlnu potlesku, ale ta rychle utichla. Lidé byli z toho, že se výborná madam Corvaleur zpila pod obraz pouhými šesti lahvičkami, spíše zlehka vyvedení z míry než rozjaření.

„Hmmmpf,“ odfrkla si madam Durenna, zabořila doutníček do zlatého popelníku a vstala. Začala si okázale zapínat kabátek – byl černý, brokátový, sametový, ozdobený platinovými knoflíčky a stříbrnou látkou a cenou odpovídal slušné porci toho, co dnes v noci vsadila. „Pane Kosto, pane de Ferro... vypadá to, že musíme uznat porážku.“

„Rozhodně jsme vás však nepřekonali v kartách,“ odvětil Locke, posbíral rozdrcené pozůstatky svého důvtipu a vyčaroval si na tváři úsměv hodný zaříkávače hadů. „Málem jste nás... ehm, opravdu udolaly.“

„A všechno se se mnou točí,“ poznamenal Jean, třebaže jeho ruce byly stejně jisté jako ruce klenotníka, a to po celou hru.

„Pánové, vážím si vaší podnětné společnosti,“ opáčila madam Durenna tónem, jímž dávala najevo pravý opak. „Nezahrajeme si ještě tento týden? Měli byste nám poskytnout příležitost k odplatě, abychom mohly obhájit svou čest.“

„Nic by nám neudělalo větší radost,“ opáčil Jean a Locke přikývl tak nadšeně, až ho rozbolel obsah lebky. Nato madam Durenna chladně natáhla paži a dovolila jim, aby políbili vzduch nad její rukou, jako by vzdávali poctu nějakému obzvlášť nedůtklivému hadovi. Sotva tak učinili, objevili se čtyři Requinovi zřízenci a pomohli s přesunem madam Corvaleur na nějaké patřičnější místo.

„Bohové, musí být hrozná nuda sledovat, jak se noc co noc snažíme navzájem opít, jak zákon káže.“ Pohodil krupiérovi pětisolárový žeton – bylo zvykem nechávat malé spropitné.

„Kdepak, pane. Na co to chcete rozměnit?“

„Jak rozměnit?“ Jean se pousmál. „Nechte si ho celý.“

Krupiéra té noci podruhé zradily emoce – přestože byl celkem za vodou, takový malý dřevěný žeton odpovídal polovině jeho ročního platu. Zadusil v sobě nutkání zalapat po dechu, když mu jich Locke přihodil ještě tucet.

„Štěstěna je dáma, která se ráda rozdává,“ pronesl Locke. „Kupte si třeba dům. Počty mi teď dělají trochu potíže.“

„Dobří bohové – vřelé díky, pánové!“ Krupiér se rychle rozhlédl kolem dokola a potom polohlasně dodal: „Tyhle dvě dámy moc často neprohrávají, víte. Co se pamatuju, prohrály teď vlastně poprvé.“

„Výhra něco stojí,“ opáčil Locke. „Mám tušení, že až se zítra probudím, bude moje hlava pykat.“

Madam Corvaleur opatrně odvlékali po schodech dolů a madam Durenna šla za ní a dohlížela na muže, kteří její karetní společnici odváděli. Dav se rozešel; ti z přihlížejících, kteří zůstali u stolů, začali žádat o krupiéry, jídlo a nové balíčky karet pro vlastní hru.

Locke s Jeanem si posbírali žetony (ty oslintané od madam Corvaleur jim krupiér rychle vyměnil za nové), naskládali je do běžně používaných dřevěných krabiček vyložených sametem a zamířili ke schodům.

„Blahopřeji, pánové,“ utrousil zřízenec stojící na stráži u schodiště do pátého podlaží. Shora bylo slyšet cinkání skleniček a šum rozhovorů.

„Děkuji,“ opáčil Locke. „Obávám se, že něco v madam Corvaleur povolilo pouze o jedno dvě kola dříve, než by se totéž přihodilo mně.“

Pomalu s Jeanem sestupovali po schodišti, vinoucím se podél celé hlavní stěny Hříše. Byli odění jako zámožní a důstojní muži v šatech, jež představovaly vrchol letošní letní módy. Locke (s vlasy alchymicky přebarvenými na zářivě blond) na sobě měl karamelově hnědý kabát se zúženým pasem a rozšířenými klopami, sahajícími až ke kolenům; obrovské trojvrstvé manžety byly oranžové a černé a zdobily je zlaté knoflíky. Nevzal si vestu, měl na sobě pouze propocenou tuniku z toho nejjemnějšího hedvábí a přes ni volnou černou vázanku. Jean vypadal podobně, ačkoli jeho kabát se odstínem podobal šedomodré barvě moře pod mrakem a břicho měl sešněrované pod širokou šerpou stejně černé barvy, jakou se honosily i jeho krátké kučeravé vlasy a vousy.

Sestupovali přes podlaží plná význačných osobností.... kolem královen verrarského obchodu, které oběma rukama držely jako své domácí mazlíčky okrasné mladé společníky a společnice. Kolem mužů a žen, kteří si koupili lašainské tituly a hleděli přes karty a karafy s vínem na nižší dony a doni z Camorru; kolem vadranských loďmistrů v upnutých černých kabátech a s ostrými bledými tvářemi, jež si na moři opálili tak, že vypadaly jako masky. Locke poznal přinejmenším dva členy Priori, spolku tvořeného obchodními radami, jež teoreticky měly vládnout Tal Verraru. Zdálo se, že ke členství je opravňovaly především nadité kapsy.

Kostky se koulely a skleničky cinkaly; hýřilové se smáli a pokašlávali, kleli a vzdychali. Vzduchem se loudavě šinuly proudy kouře a vlekly s sebou vůně parfémů a vína, potu a pečeného masa a tu a tam i pryskyřičný závan alchymických drog.

Locke už v minulosti viděl pravé paláce a zámečky – i když byla Hříše přepychová, nebyla zase o tolik lepší než domy, do nichž se řada těchto lidí vrátí, až konečně skončí noc vyhrazená pro jejich hry. Skutečné kouzlo Hříše bylo utkáno z její vrtošivé výlučnosti – něco lidem odepřete a dříve či později se kolem toho vytvoří závoj tajuplnosti, hustý jako mlha.

V zadní části přízemí se téměř ukrývala bytelná dřevěná budka, kterou mělo na starosti několik neobyčejně statných zřízenců. Naštěstí se u ní nevytvořila fronta. Locke k budce došel a s trochu přehnaným rozmachem postavil truhličku na pult pod jediným okénkem.

„Všechno na můj účet.“

„S radostí, pane Kosto,“ odtušil hlavní zřízenec a truhličku převzal. Leocanto Kosta, tališamský kupec-spekulant, byl v tomto království vinných oparů a velkých sázek dobře známou osobou. Pokladník rychle přepsal hromádku žetonů na pár značek do své účetní knihy. Po výhře nad madam Durennou a Corvaleur, i po odečtení spropitného pro krupiéra, Locke získal takřka pět set solárů.

„Chápu, že blahopřání si zasloužíte oba dva, pane de Ferro,“ pronesl pokladník, když Locke poodstoupil a pustil k pultu Jeana. Ten si nesl vlastní krabičku. Jerome de Ferra také pocházel z Tališamu a byl Leocantovým dobrým společníkem. Ti dva se hledali, až se nakonec našli.

Locke najednou ucítil, že mu někdo položil ruku na rameno. Obezřetně se otočil a stanul tváří v tvář ženě s tmavými kudrnatými vlasy, oděné do drahých šatů ve stejných barvách jako obsluha Hříše. Jedna část jejího obličeje oplývala velkolepou krásou; druhá představovala hnědou koženou polomasku, jako kdyby utrpěla ošklivé popáleniny. Když se pousmála, seškvařená část rtů se ani nepohnula. Lockemu připadalo, jako kdyby se z hrubé hliněné sochy snažila nějakým způsobem prodrat na povrch živá žena.

Selendri, Requinův majordomus.

Ruka, kterou položila na Lockeho rameno (levá, na té spálené straně), nebyla pravá. Byla to pevná mosazná náhrada, a když ji žena zase odtáhla, na kovu se mdle zaleskla záře svítilen.

„Podnik vám blahopřeje,“ pravila Selendri hrůzným šeplavým hlasem, „k dobrým mravům i značné výdrži a přeje si, abyste vy i pan de Ferra věděli, že jste oba vítáni v pátém patře, rozhodnete-li se této výsady využít.“

Locke se zcela upřímně usmál.

„Vřelé díky, jménem mě i mého společníka,“ odpověděl s podnapilou nenuceností. „Tato milá nabídka nám samozřejmě krajně lichotí.“

Selendri nezúčastněně přikývla a potom se stejně rychle, jako přišla, zase ztratila v davu. Tu a tam někdo uznale nadzdvihl obočí – pokud Locke věděl, jen pár Requinových hostů uvědomila o jejich společenském vzestupu osobně.

„Jsme žádaným zbožím, můj drahý Jerome,“ prohlásil, jakmile zamířili zástupy lidí k hlavnímu vchodu.

„Prozatím,“ opáčil Jean.

„Pan de Ferra.“ Hlavní vrátný se na ně usmál. „A pan Kosta. Smím vám zavolat kočár?“

„Není třeba, děkuji,“ odvětil Locke. „Jestli si neosvěžím hlavu nočním vzduchem, asi se někde skácím. Projdeme se.“

„No dobrá, pane.“

Čtyři sluhové s vojenskou přesností otevřeli dveře dokořán, aby mohli Locke s Jeanem projít. Dvojice zlodějů opatrně sestoupila po širokém kamenném schodišti potaženém kobercem z rudého sametu. Ten, jak všichni ve městě věděli, každou noc vyhazovali a nahrazovali novým. Díky tomu mohl člověk jedině v Tal Verraru vídat celá vojska žebráků, jak běžně spávají na hromadách potrhaného rudého sametu.

Lockemu a Jeanovi se naskytl dechberoucí pohled – po jejich pravici bylo pod obrysy dalších heren vidět celý srpkovitý oblouk ostrova. Na severu byla ve srovnání se zářivou aurou Zlatých schodů poměrně tma. Za městem, na jihu, západě a severu, stříbrně světélkovalo Moře mosazi, ozářené trojicí měsíců visících na bezmračné obloze. Místy z tohoto živého rtuťovitého obrazu vystupovaly přízračně bledé plachty vzdálených lodí.

Locke se díval pod sebe, nalevo, rozhlížel se přes odstupňované střechy pěti nižších úrovní ostrova a z toho pohledu jej navzdory pevným kamenům pod nohama jímala závrať. Všude kolem šuměly lidské radosti a na kočičích hlavách rachotily kočáry tažené koňmi; přinejmenším tucet jich popojížděl či čekal na rovné třídě nahoře, na šesté úrovni. Nad tím se do opalizující temnoty vypínala Hříše, rozzářená alchymickými svítilnami a podobná svíci, která má za úkol přitáhnout pozornost bohů.

„A teď, můj milý škarohlíde z povolání,“ začal Locke, jen co se od Hříše vzdálili a zajistili si trochu soukromí, „můj ustaraný kupče, můj neúnavný prameni pochybností a posměšků... co mi na to řekneš?“

„Och, věru jen málo, pane Kosto. Jsem tak naplněn úctou k velkolepé genialitě vašeho plánu, že mi činí značné potíže přemýšlet.“

„To se nějak mlhavě podobá jízlivosti.“

„Chraňte bozi,“ ohradil se Jean. „Ranil jste mne! Vaše nevýslovné zločinecké přednosti opět zvítězily se stejnou neodvratností, s jakou přichází příliv a odliv. Vrhám se k vašim nohám a žádám vás o rozhřešení. Vaše jest nadání, jež živí srdce světa.“

„A nyní jste–“

„Kéž by byl nablízku nějaký malomocný,“ skočil mu Jean do řeči, „na nějž byste mohl položit dlaně a kouzly ho uzdravit–“

„Ále, jenom tu tak meleš, protože mi závidíš.“

„To je možný,“ připustil Jean. „Konec konců jsme o dost bohatší, nechytili nás, zůstali jsme naživu, jsme slavnější a zvou nás do dalšího poschodí. Musím uznat, že jsem se mýlil, když jsem to označil za pošetilý plán.“

„Vážně? Heh.“ Locke si během řeči sáhl pod klopu. „Já totiž musím uznat, že to pošetilý plán byl. Zatraceně nezodpovědný. Ještě jeden drink a bylo by po mně. Sakra, vlastně mě celkem překvapilo, že jsme to uhráli.“

Jednu dvě vteřiny šmátral pod klopou, načež vytáhl kousíček vlny, široký a dlouhý jako jeho palec. Zašoupl ho do jedné z vnějších kapes, z vlny se vysypala trocha nějakého prášku, a zatímco šli dál, Locke si rázně utřel ruce do rukávů.

„‚Skoro prohrát‘ je jenom jinými slovy ‚konečně vyhrát‘,“ poznamenal Jean.

„Nicméně ten chlast mě málem odrovnal. Až zase někdy budu takový optimista ohledně vlastní výdrže, napomeň mě sekyrou do lebky.“

„Rád tě napomenu dvěma sekyrami.“

Jejich plán se podařilo uskutečnit díky madam Izmile Corvaleur – díky madam Corvaleur, jejíž cesty se u hracího stolu poprvé zkřížily s cestami „Leocanta Kosty“ před několika týdny a na jejíž zvyk jíst rukama a lézt tak protihráčům na nervy, se mohli spolehnout.

U hazardního kolotoče se opravdu nedalo podvádět tradičním způsobem. Žádný Requinův krupiér by jim předem nenamíchal karty, ani jednou za sto let, dokonce ani výměnou za vévodství. Žádný hráč také nemohl upravit kolotoč, vybrat si nějakou lahvičku namísto jiné nebo ji dát jinému hráči. Jelikož tedy byly obvyklé způsoby podání nějaké cizí látky vyloučeny, zbývala jediná možnost – jejich protihráčka se musela vyřídit sama, musela do sebe pomaličku, dobrovolně dostávat něco nenápadného a nepříliš ortodoxního. Něco, co by se k ní dostalo tak, aby si toho nevšiml ani zdravě paranoidní člověk.

Něco jako alchymický prášek, který Locke i Jean nanášeli v nepatrném množství na hrací karty, jež postupně putovaly kolem stolu až k ženě, jež si při hraní ustavičně olizovala prsty.

Bela paranella byl alchymický prášek bez barvy i zápachu, známý také jako „noční přítel“. Těšil se oblibě u boháčů, kteří mívali potíže s nervy a dávali si ho na uklidnění, aby upadli do hlubokého, pokojného spánku. Když se i malé množství bely paranelly smíchalo s alkoholem, začaly účinky nastupovat velice rychle – obě látky se doplňovaly jako plamen a suchý pergamen. Nebýt toho, že tento prášek přišel na dvacetinásobek vlastní váhy v bílém železe, byl by hojně využíván pro zločinné účely.

„Bohové, ta ženská je stavěná jako válečná galéra,“ prohlásil Locke. „Část prášku musela začít trávit už při třetím čtvrtém rozdání. Menší množství by nejspíš porazilo i párek bachyní v říji.“

„Aspoň, že máme, co jsme chtěli,“ odvětil Jean a taky si z kabátu vytáhl zásobu prášku. Chvilku si ji prohlížel, pokrčil rameny a zašoupl ji do kapsy.

„To teda máme. A už jsem ho viděl!“ řekl Locke. „Requina. Stál na schodech, sledoval nás po většinu kol uprostřed hry. Určitě jsme vzbudili jeho zájem.“ Vzrušující možnosti, jež z toho vyplývaly, pomohly rozehnat část oparu zastírajícího Lockeho myšlení. „Proč by jinak posílal Selendri, aby nás poplácala po zádech?“

„Dobře, předpokládejme, že máš pravdu. Co teď? Chceš na něj zatlačit, jak jsi říkal, nebo bys na to radši šel pomalu? Že bysme ještě pár týdnů hráli ve čtvrtém a pátém poschodí?“

„Ještě pár týdnů? K čertu s tím. Potácíme se tímhle městem už dva roky. Jestli jsme konečně rozkřápli Requinovu skořápku, říkám, že bysme po tom měli sakra skočit.“

„Chceš říct, že zítra večer, co?“

„Vzbudili jsme u něj zvědavost. Udeřil bych, dokud je čepel ještě pěkně ostrá z kovárny.“

„Mám dojem, že jsi po tom pití impulzivní.“

„Po tom pití divně vidím; impulzivního mě stvořili bohové.“

„Vy tam,“ ozvalo se z ulice před nimi. „Stůjte!“

Locke strnul. „Prosím?“

Mladý, utrápeně vyhlížející Verrařan s dlouhými černými vlasy před sebou držel ruce, obrácené dlaněmi k Lockemu a Jeanovi.

Vedle něj, na okraji zastřiženého trávníku, v němž Locke poznal plácek určený pro souboje, se shlukl menší zástup dobře oděných lidí.

„Zadržte, pánové, prosím vás,“ pokračoval mladík. „Obávám se, že jde o jistou aféru a mohla by tudy proletět šipka. Mohu vás požádat, abyste tu chviličku počkali?“

„Ó... Ó...“ ulevilo se zároveň Lockemu i Jeanovi. Když se schylovalo k duelu s kušemi, bývalo zdvořilým zvykem a zároveň moudrým krokem počkat za trávníkem vyhrazeným pro souboje, než šipky naleznou své cíle. Protivníkům se tak nemohlo stát, že by je vyrušil nějaký pohyb v pozadí nebo že by nešťastnou náhodou postřelili kolemjdoucí.

Trávník byl přibližně čtyřicet yardů dlouhý a zpola tak široký a osvětlovaly ho jemné bílé lucerny, zavěšené na černých železných sloupech ve všech čtyřech rozích. Oba sokové stáli i se svými pomocníky uprostřed a všichni vrhali čtvero bledě šedých stínů v křížovém vzoru. Locke nijak neprahl po tom stát se svědkem souboje, ale připomněl si, že by měl hrát Leocanta Kostu, světáka, jemuž jsou cizinci, kteří se chtějí navzájem proděravět, zcela lhostejní. Tak nenápadně, jak jen to šlo, se s Jeanem protlačili mezi diváky. Podobný dav se sešel i na druhé straně trávníku.

Jedním účastníkem souboje byl velice mladý muž, oblečený do pěkných, volných, vybraných šatů moderního střihu; nosil optiky a vlasy mu v pěstěných prstýncích splývaly až k ramenům.

Jeho protivník měl krátký rudý kabát a byl o hodně starší, trochu shrbený a skloněný. Působil nicméně dosti živě a odhodlaně na to, aby představoval hrozbu. Oba třímali lehké kuše – takové, jaké by camorrští zloději označili za uličnice.

„Pánové,“ pravil pomocník toho mladšího. „Prosím. Nešlo by to vyřešit po dobrém?“

„Pokud tento pán z Lašainu stáhne svoji urážku,“ dodal mladší ze soků, „budu zcela spokojen, stačí pouze uznat–“

„Ne, to by nešlo,“ spustil muž stojící vedle staršího z protivníků. „Jeho Lordstvo nemá ve zvyku nabízet omluvy jen za to, že zmíní zjevná fakta.“

„... stačí pouze uznat,“ pokračoval mladík zoufale, „že celá záležitost byla nešťastným nedorozuměním a není třeba–“

„Kdyby se Jeho Lordstvo snížilo k tomu, že s vámi znovu promluví,“ prohlásil pomocník staršího ze soků, „bezpochyby by poznamenalo, že kvílíte jako děvka, a zeptalo by se vás, zdali jako děvka umíte taky kousat.“

Mladíkovi na několik vteřin došla řeč a potom staršímu muži věnoval volnou rukou sprostý posunek.

„Jsem nucen,“ prohlásil mladíkův pomocník, „jsem, ach, nucen... připustit, že po dobrém to nepůjde. Nechť se tedy pánové postaví... zády k sobě.“

Protivníci došli k sobě – starší muž šel rázně, zatímco mladík stále kráčel nejistě – a následně se k sobě otočili zády.

„Ujdete deset kroků,“ oznámil mladíkův pomocník s trpkou odevzdaností. „Potom počkáte a na mé znamení se otočíte a vystřelíte.“

Pomalu jim počítal kroky; protivníci se od sebe pozvolna vzdalovali. Mladík se opravdu silně třásl. Locke ucítil, že mu v žaludku roste koule neobvyklého napětí. Kdy se z něj stala taková zatracená citlivka? To, že by se radši nedíval, přece ještě neznamenalo, že by se toho pohledu měl bát... avšak pocit v Lockeho břiše ani v nejmenším nedbal na úvahy v Lockeho hlavě.

„... devět... deset. Stát,“ odpočítal mladíkův pomocník. „Stát... Otočit a pal!“

Mladší muž se obrátil jako první, jeho obličej byl maskou hrůzy; zaťal pravou ruku a vystřelil. Nad trávníkem se ozvalo ostré brnk. Protivník ani neucukl, šipka mu prosvištěla kolem hlavy a minula ho přinejmenším o šířku dlaně.

Starší muž v rudém kabátci dokončil obrat pomaleji, oči mu zářily a mračil se. Mladší sok na něj několik vteřin civěl, jako by se silou vůle snažil přimět svou šipku, aby k němu přilétla zpátky jako cvičený pták. Položil ruce na stehna, stál, čekal a zhluboka a hlasitě lapal po dechu.

Protivník si ho chvíli prohlížel, potom si odfrkl. Ucedil: „Táhni do hajzlu!“ a oběma rukama pozvedl kuši. Mířil dokonale; ozvalo se vlhké prasknutí, mladík se zakymácel a z prsou mu trčela opeřená šipka. Skácel se na záda, zatínal prsty do kabátu a tuniky a plival tmavou krev.

Rozeběhlo se k němu půl tuctu diváků a jedna mladá žena ve stříbrných večerních šatech padla na kolena a zaječela.

„Vrátíme se právě včas na večeři,“ pronesl starší ze soků do neurčita. Ledabyle pohodil kuši za sebe na trávník a s pomocníkem po boku oddupal k jedné blízké herně.

„Můj ty kurva Perelandro,“ zaklel Locke, jelikož na chvíli zapomněl na Leocanta Kostu a zauvažoval nahlas. „To je mi teda řešení.“

„Vy s tím nesouhlasíte, pane?“ Pohledná dívka v šatech z černého hedvábí na Lockeho upřela znepokojivě pronikavý pohled. Nemohlo jí být víc než osmnáct devatenáct let.

„Chápu, že některé rozdíly v názorech nezbývá než vyřešit ocelí,“ odpověděl jí Jean, poněvadž si zřejmě všiml, že Locke je stále ještě trochu moc pod vlivem a nemuselo by to dopadnout dobře. „Ale stát před šipkou z kuše se mi zdá hloupé. Čepele mi připadají jako mnohem poctivější zkouška schopností.“

„Rapíry jsou utahané – pořád se poskakuje tam a zpátky a málokdy hned přijde smrtící úder,“ opáčila dívka. „Šipky jsou rychlé, čisté a milosrdné. Rapírem můžete člověka osekávat celou noc, aniž se vám ho podaří zabít.“

„Jsem nucen s vámi souhlasit,“ zamumlal Locke.

Dívka nadzvedla obočí, ale nic na to neřekla; o chvilku později se již ztratila v rozcházejícím se davu a zmizela.

Spokojený šum noci – smích a klábosení malých hloučků mužů a žen, kteří se spolu procházeli pod hvězdami – během souboje na chvíli utichl, teď se však opět vrátil.

Žena ve stříbrných šatech bušila pěstí do trávy a vzlykala a hlouček lidí kolem padlého mladíka jako by současně podklesl. Šipka očividně dokonala svoje dílo.

„Rychlé, čisté a milosrdné,“ utrousil Locke potichu. „Blbci jedni.“

Jean si povzdechl.

„Na takový poznámky nemá ani jeden z nás právo, jelikož na našich náhrobcích nejspíš bude stát ‚Zatracení blbci‘.“

„Pro to, co jsem udělal, mám svoje důvody a ty taky.“

„Ti dva to určitě viděli stejně.“

„Už odsud sakra vypadneme,“ rozhodl Locke. „Chci si trochu provětrat hlavu a pak se vrátit do hospody. Bohové, připadám si starej a zahořklej. Vidím něco takovýho a přemýšlím, jestli jsem byl taky takovej pitomec, když jsem byl ve stejným věku jako ten kluk.“

„Byl jsi horší,“ odvětil Jean. „Celkem donedávna. Možná ještě jsi.“

5

Procházeli s Jeanem od severu k severovýchodu po Zlatých schodech, k Velké galerii, a trudnomyslnost z Lockeho pomalu vyprchávala spolu s většinou alkoholového oparu. Eldrenští řemeslníci (řemeslnice? řemeslnická stvoření?), kteří se zasloužili o Tal Verrar, přikryli celou čtvrť staroskleněnou střechou s otevřenými boky, jež se svažovala z vrcholu na šesté úrovni, nořila se do moře při úpatí západní strany ostrova a na všech místech se klenula přinejmenším třicet stop nad zemí. V nepravidelných rozestupech se k ní vypínaly zvláštní točené skleněné sloupy, podobné bezlisté plazivé révě vytesané z ledu. Skleněný strop Galerie měřil od jednoho konce ke druhému na délku přinejmenším tisíc yardů.

Za Velkou galerií, na nižších vrstvách ostrova, se nacházela Přenosná čtvrť – otevřená plocha, na níž bylo ubohým chudákům dovoleno stavět nuzné chatrče a všelijaké přístřešky, které se jim podařilo vybudovat z odhozených kusů materiálu. Háček vězel v tom, že každý prudší severák celé to místo, obzvlášť během deštivé zimy, naprosto přerovnal.

Zvráceně působilo i to, že nad Přenosnou čtvrtí a kousek jihovýchodně se rozprostírala Savrola, bohatá enkláva emigrantů, plná cizinců s penězi nazbyt. Stály v ní všechny nejlepší hostince, včetně toho, jehož služeb v současné době využívali Locke s Jeanem v podobě svých zazobaných falešných totožností. Savrolu oddělovaly od Přenosné čtvrti vysoké kamenné zdi a také ji přísně střežili verrarští strážníci i soukromí žoldnéři.

Za dne Velká galerie sloužila jako verrarské tržiště. Každého jitra pod její střechou rozkládala stánky tisícovka obchodníků, a kdyby se někdy město dostatečně rozrostlo, vešlo by se jich tam ještě dalších pět tisíc. Cizinci ubytovaní v Savrole, kteří nepoužívali k přepravě čluny, byli shodou prohnaných okolností nuceni procházet celým tržištěm pokaždé, když chtěli sestoupit nebo vystoupat po Zlatých schodech.

Od pevniny vanul přes skleněné ostrovy a Galerii východní vítr. Lockeho a Jeanovy kročeje se s ozvěnami nesly tmou rozlehlého prázdného prostoru; slabé svítilny na několika skleněných pilířích vytvářely nepravidelné ostrůvky světla. Kolem nohou prolétaly dvojici zlodějů kusy odpadu a chuchvalce kouře z neviděných ohnišť. Někteří obchodníci nechávali na obzvlášť žádaných místech celou noc přespávat své rodinné příslušníky... a taky se tu samozřejmě vždycky motali tuláci z Přenosné čtvrti a hledali ve stínech prázdné Galerie soukromí. Několikrát za noc všemi vrstvami Galerie prošly s dupotem hlídky, ale právě teď nebyla žádná v dohledu.

„Z tohohle místa se po setmění stává hrozně zvláštní pustina,“ poznamenal Jean. „Pořád nevím, jestli se mi spíš nelíbí, nebo mě okouzluje.“

„K tomu okouzlení bys nejspíš tak netíhl, kdybys neměl vzadu pod kabátem zastrčený pár sekyrek.“

„Mmm.“

Několik minut šli dál. Locke si pohladil břicho a zamumlal: „Jeane – nemáš náhodou hlad?“

„Obvykle ho touhle dobou mívám. Potřebuješ ještě něčím vyrovnat ten chlast?“

„Říkám si, že to možná není vůbec špatnej nápad. Zatracenej kolotoč. Kdybysme prohráli ještě jedno kolo, už bych tu zpropadenou kouřící dračici požádal o ruku. Nebo bych prostě spadl ze židle.“

„No tak uděláme zátah na Noční trh.“

Na nejvyšší části Velké galerie, směrem k severovýchodní straně zastřešené čtvrti, Locke viděl poblikávat světla luceren a ohňů v bečkách a stinné obrysy několika lidí. Obchod v Tal Verraru nikdy zcela neustával – jelikož Zlaté schody navštěvovaly a opouštěly tisíce lidí, v oběhu bylo pořád dost mincí pro pár tuctů nočních stánkařů, kteří každý den hned po západu slunce přicházeli vykolíkovat svá místa. Noční trh občas přišel opravdu vhod a pokaždé byl výstřednější než jeho denní protějšek.

Locke s Jeanem se ubírali k tržišti, vanul proti nim noční vánek a nabízel se jim pěkný výhled na vnitřní přístav a temný les lodních stěžňů. Za nimi už pokojně spal zbytek městských ostrovů a tu a tam na nich poblikávaly tečky světla zcela odlišné od marnotratné záře Zlatých schodů. Tři srpkovité ostrovy Velkých cechů (alchymistů, řemeslníků a kupců) v srdci města se stáčely jako dřímající šelmy kolem úpatí vysoké skalnaté Castellany. A na vrcholu Castellany se jako hora kamení čnící z pole zámečků rýsoval nejasný obrys archónovy tvrze, Mon Magisterie.

Tal Verraru měl vlastně vládnout spolek Priori, ale ve skutečnosti velká část moci spočívala u muže, který sídlil v onom paláci a velel ozbrojeným silám celého města. Úřad archóna byl založen kvůli dávným potupám Tal Verraru v tisícidenní válce s Camorrem a měl převzít velení nad vojskem i loďstvem z rukou hašteřivých obchodních rad. Potíž s vojenskými samovládci, přemítal Locke, spočívá v tom, že jakmile přejde současná krize, musí se jich člověk zase zbavit. První archón odstoupit „odmítl“ a jeho nástupce projevoval, když už nic jiného, ještě větší zájem o to strkat nos do občanských záležitostí. Za hranicemi střežených bašt lehkomyslnosti, jako byly Zlaté schody, a vystěhovaleckých útočišť, jako byla Savrola, docházelo mezi archónem a Priori k rozporům, které udržovaly město v napětí.

„Pánové!“ ozvalo se po jejich levici a ten hlas přetrhl řetězec Lockeho úvah. „Ctění pánové. Procházka po Velké galerii nemůže být nikdy dokonalá bez náležitého osvěžení.“ Locke s Jeanem došli k okrajům Nočního trhu. Jiné zákazníky vidět nebylo a Lockeho s Jeanem sledovaly z malých kroužků světel od ohňů a lamp bystrýma očima tváře přinejmenším tuctu obchodníků.

Prvním Verrařanem, jenž vrhl své zboží k branám jejich úsudku, byl postarší jednoruký muž s dlouhými bílými vlasy spletenými až k pasu. Zamával na ně dřevěnou naběračkou a pokynul ke čtyřem soudkům, postaveným na přenosném pultu ne nepodobném trakaři s rovným vrškem.

„Co tam máte?“ zeptal se Locke.

„Lahůdky z tabule samotného Iona, ty nejsladší chutě, jaké může moře nabídnout. Žraločí oči ve slaném nálevu, všechny čerstvě vyloupnuté. Rozlouskněte škeble, vysajte šťávy, pochutnejte si na nich.“

„Žraločí oči? Bohové, to ne.“ Locke se zašklebil. „Nemáte něco obyčejnějšího? Játra? Žábra? Závitky s žábrami by mi bodly.“

„Žábra? Pane, žábra nemají jediný z účinků jako oči – ty posilují svalstvo, předcházejí choleře a zpevňují mužské náčiní pro potřeby jistých, inu, manželských povinností.“

„V tomto ohledu nepotřebuji svoje náčiní zpevňovat,“ odvětil Locke. „A obávám se, že můj žaludek v tuto chvíli ještě není na výtečné žraločí oči zcela připravený.“

„Škoda, pane. Už kvůli vám bych si přál, abych tu nějaká žábra měl, ale dostávám jen oči a sotva co jiného. Mám jich tu však několik druhů – z kosových žraloků, vlčích žraloků, modrých vdovců...“

„Budeme muset jít, příteli,“ řekl Jean a pak se s Lockem vzdálili.

„Ovoce, ctihodní pánové?“ Dalším obchodníkem na cestě byla štíhlá mladá žena, pohodlně zabalená do smetanového redingotu, který jí byl o několik čísel větší; na hlavě měla čtyřrohý klobouk, z nějž na řetízku visela malá alchymická koule a pohupovala se jí kousíček nad levým ramenem. Stála na stráži nad několika pletenými košíky. „Alchymické ovoce, čerství kříženci. Okusili jste někdy Sofiiny pomeranče z Camorru? Vytvářejí v sobě vlastní likér, je velice sladký a silný.“

„Už jsme... měli tu čest,“ opáčil Locke. „A po dalším pití jsem zrovna neprahl. Nemůžete mi doporučit něco, když mám žaludek jako na vodě?“

„Hrušky, pane. Kdybychom byli všichni tak rozumní, abychom denně snědli pár hrušek, nikdo na světě už by žaludek jako na vodě neměl.“

Zvedla jeden poloplný košík a podržela ho před ním. Locke se začal hruškami přebírat, připadaly mu dosti pevné a čerstvé, a tak si tři vytáhl. „Pět centirů,“ řekla prodavačka.

„Celý volán?“ Locke předstíral, že ho to pobouřilo. „Ani kdyby je archónova oblíbená děvka držela mezi nohama a kroutila se přede mnou. I jeden centir je za všechny moc.“

„Za jeden centir byste si koupil stopky. Čtyři, abych na tom aspoň neprodělala.“

„Bylo by ode mne projevem nejvyšší lítosti,“ vyjednával Locke, „kdybych vám dal dva. Naštěstí pro vás přetékám štědrostí – dám vám je.“

„Dva by byly urážkou mužů a žen, jež tyto hrušky pěstují v horkých sklenících na Černorukém srpku. Určitě se ale shodneme na třech.“

„Tři,“ přijal Locke s úsměvem. „Bude to poprvé, co se v Tal Verraru nechám okrást, ale už mám takový hlad, že vám prokážu tu čest.“ Ani se nepodíval, podal dvě hrušky Jeanovi a hmátl do kapsy kabátu pro měďáky. Pohodil tři prodavačce a ona přikývla.

„Přeju pěkný večer, pane Lamoro.“

Locke strnul a probodl ji pohledem.

„Prosím?“

„Řekla jsem, že vám přeju pěkný večer, ctihodný pane.“

„Neřekla jste–“

„Co jsem měla říct?“

„To je jedno.“ Locke si neklidně povzdechl. „Trochu moc jsem dnes pil, toť vše. Hezký večer i vám.“

Poodešli s Jeanem stranou a váhavě se do hrušky zakousl. Byla dobrá, ani příliš tvrdá a suchá, ani příliš přezrálá a lepivá. „Jeane,“ pronesl mezi sousty, „slyšels, co mi právě řekla?“

„Obávám se, že jsem slyšel pouze smrtelný výkřik té nešťastné hrušky. Nastraž uši: ‚Nééé, nejez mě, prosím, nééé...‘“ Jean už jednu hrušku stačil ohlodat na ohryzek. Ten si před Lockeho očima hodil do pusy, hlasitě ho rozdrtil v zubech a spolkl všechno až na stopku. Tu odcvrnkl.

„U třinácti bohů,“ ulevil si Locke, „je to nutný?“

„Mně ohryzky chutnají,“ odvětil Jean vzpurně. „Všechny ty křupavý části.“

„Tyhle zatracený křupavý části žerou kozy.“

„Nejseš moje máti.“

„No, to máš pravdu. Matka by na tebe byla zlá. No tak, nedívej se tak na mě. Jen do toho, dej si další ohryzek – je kolem něj pěkná šťavnatá hruška.“

„Co ti ta ženská řekla?“

„Řekla mi... ach, bohové, neřekla mi nic. Jsem jenom namol, to je celý.“

„Alchymické svítilny, pánové?“ Vousatý muž k nim natáhl ruku – houpalo se na ní přinejmenším půl tuctu malých svítilen v ozdobném pozlaceném závěsu. „Pár dobře oděných pánů by neměl chodit bez světla. Pouze lůza chvátá tmou poslepu! V celé Galerii nenajdete lepší svítilny, ani ve dne, ani v noci.“

Jean muže odbyl mávnutím ruky a dojedli s Lockem hrušky. Locke hodil ohryzek bezstarostně za sebe, ale Jean si ho nacpal do pusy a dal si záležet, aby to Locke viděl.

„Mmmmm,“ zahuhlal s plnými ústy, „lahoda. Ale to se ty nikdy nedozvíš, ty a všichni podobní kulinářští zbabělci.“

„Pánové. Štíry?“

To Lockeho i Jeana zarazilo. Řekl to holohlavý, pláštěm zahalený muž s kávovou pletí, jakou mívají ostrované z Okanti – byl teď několik tisíc mil od domova. Usmál se, pěkně udržované zuby se mu zaleskly a mírně se uklonil nad svým zbožím. Stál nad tuctem dřevěných klícek. Bylo vidět, že v několika se hýbou tmaví tvorové.

„Štíři? Praví štíři? Živí?“ Locke se sehnul, aby si klícky lépe prohlédl, ale udržoval si odstup. „K čemu, prosím vás?“

„No, vy tu očividně jste noví.“ V mužově therinštině bylo slyšet slabý přízvuk. „Řada lidí z Moře mosazi zná šedé skalní štíry až příliš dobře. Nejste z Karthainu? Z Camorru?“

„Z Tališamu,“ opáčil Jean. „Tohle jsou šedí skalní štíři, ti místní?“

„Z pevniny,“ odtušil prodavač. „A slouží především, nó, k rekreačním účelům.“

„K rekreaci? Jako domácí mazlíčci?“

„Kdepak, ne v pravém slova smyslu. Ten osten, vidíte – osten šedého skalního štíra je složitá věc. Nejprve se dostaví prudká a pálivá bolest, jak by se dalo čekat. Avšak po několika minutách nastoupí příjemná otupělost, snové blouznění. Je to podobné některým práškům, co kouří Jeremité. Po několika bodnutích si tělo začne zvykat. Bolest se otupí a sny prohloubí.“

„Úžasné!“

„Je to běžná věc,“ pokračoval prodavač. „Hezkých pár mužů a žen z Tal Verraru si chová štíra pěkně po ruce, i když o tom na veřejnosti nemluví. Jeho účinky jsou stejně příjemné jako pití, ale stojí podstatně méně.“

„Hmmm.“ Locke se podrbal na bradě. „Ale láhví vína jsem se ještě nikdy nemusel bodnout. A není to jen nějaká lest, nějaký vtípek na účet návštěvníků, kterým to nedojde?“

Prodavač nasadil ještě širší úsměv. Natáhl pravou ruku a vyhrnul si rukáv. Tmavou kůži útlého předloktí měl posetou okrouhlými jizvičkami.

„Nikdy bych nenabízel něco, za co bych se nemohl osobně zaručit.“

„Obdivuhodné,“ opáčil Locke. „A okouzlující, jenže... některé verrarské zvyky je možná lepší nezkoušet.“

„Ať rozhodne váš vkus.“ Muž si stále s úsměvem stáhl rukáv a založil ruce. „Ostatně ve štířích jestřábech jste zalíbení nikdy nenašel, pane Lamoro.“

Locke náhle ucítil na prsou ledový tlak. Vrhl pohled na Jeana a všiml si, že ten se taky hned napjal. Navenek se Locke snažil tvářit jakoby nic, a tak si odkašlal. „Prosím?“

„Promiňte.“ Prodavač na něj bezelstně zamrkal. „Chtěl jsem vám jen popřát dobrou noc, pánové.“

„Dobře.“ Locke si ho ještě chvíli prohlížel, načež o krok poodstoupil, otočil se na patě a znovu vykročil Nočním trhem. Jean byl hned u něj.

„Slyšels to?“ zašeptal Locke.

„Dost jasně,“ přitakal Jean. „Zajímalo by mě, pro koho náš přívětivý prodavač štírů pracuje.“

„Nejen on,“ zabručel Locke. „I ta prodavačka ovoce mi řekla ‚Lamoro‘. Tys to přeslechl, ale já teda ne, sakra.“

„Doprdele. Chceš se vrátit a na někoho zatlačit?“

„Máte snad někam namířeno, pane Lamoro?“

Locke se obrátil a málem se vrhl na prodavačku ve středních letech, která k nim přistoupila zprava; nedovolil, aby mu šestipalcové stiletto ukryté v pravém rukávu bezděky vklouzlo do dlaně. Jean zasunul ruku pod kabát.

„Asi jste se spletla, slečno,“ řekl Locke. „Jmenuji se Leocanto Kosta.“

Žena už se k nim nepřibližovala; pouze se pousmála a uchechtla. „Lamora. Locke Lamora.“

„Jean Tannen,“ pronesl prodavač štírů a vystoupil zpoza stolu, zaskládaného klíckami.

Pomalu se za nimi začali přesouvat další prodavači a upřeně na Lockeho s Jeanem zírali.

„Zdá se, že tu došlo, no, k nedorozumění,“ ozval se Jean. Vytáhl pravačku z kabátu. Locke díky bohatým zkušenostem věděl, že v dlani bude mít schovanou hlavu sekyrky, zatímco topůrko zůstane ukryté v rukávu.

„Jaképak nedorozumění,“ odvětil prodavač štírů.

„Trne z Camorru...“ řekla nějaká malá holčička a zastoupila jim cestu k Savrole.

„Trne z Camorru...“ pronesla žena ve středních letech.

„Páni parchanti,“ pravil prodavač štírů. „Daleko od domova.“

Locke se rozhlédl, srdce mu bušilo do hrudi. Usoudil, že čas na rozvahu už vypršel, a nechal si do svrbících prstů sklouznout stiletto. Vypadalo to, jako by se o ně zajímali všichni obchodníci z Nočního trhu – obklíčili je a pomalu stahovali smyčku. Vrhali na kameny u Lockeho a Jeanových nohou dlouhé temné stíny. Zdálo se to Lockemu, nebo některá světla pohasínala? Noční trh už působil temněji – hrom do toho, některé lucerny mu zhasínaly přímo před očima.

„Tak to už by stačilo.“ Jean si nechal sjet sekyrku do ruky. Přitiskli se s Lockem zády k sobě.

„Už ani krok,“ zařval Locke. „Vyserte se na ty divný kecy, nebo tu poteče krev!“

„Krev už tekla...“ řekla malá holčička.

„Locke Lamoro...“ zamručel zástup lidí, který je obklopoval.

„Krev už tekla, Locke Lamoro,“ zopakovala žena ve středních letech.

Poslední alchymické svítilny po obvodu Nočního trhu pohasly; posledních pár ohňů zesláblo a Locke s Jeanem teď kruhu prodavačů čelili pouze v bledém přísvitu z vnějšího přístavu a ve strašidelném blikotání vzdálených lamp pod střechou rozlehlé opuštěné Galerie, ale ty žhnuly příliš daleko, než aby jim poskytly útěchu.

Holčička s šedýma očima k nim bez jediného mrknutí učinila další krok. „Pane Lamoro, pane Tannene,“ pronesla jasným a jemným hlasem, „srdečně vás pozdravuje Sokolník z Karthainu.“

6

Locke na holčičku zíral s napůl spadlou bradou. Dívenka k němu plula jako přízrak a posléze je dělily už jen dva kroky. Lockeho jakoby bodlo, když si uvědomil, jak pošetilé je bránit se stilettem holčičce, která ještě nemá na výšku ani tři stopy, ale potom se v téměř naprosté tmě chladně pousmála a zlomyslnost jejího úsměvu přiměla Lockeho sevřít rukojeť ještě pevněji.

„Třebaže nemůže mluvit,“ řekla.

„Třebaže za sebe nemůže mluvit sám...“ pronesl sborově kruh prodavačů, kteří nyní v temnotě stáli nehybně.

„Třebaže je šílený,“ pravila holčička a začala pomalu rozpřahovat ruce, obrácené dlaněmi k Lockemu a Jeanovi.

„Šílený bolestí, nezměrně šílený...“ zašeptal kruh.

„Stojí při něm jeho přátelé,“ pronesla holčička. „Jeho přátelé si vše pamatují.“

Locke ucítil, jak se Jean za jeho zády pohnul, vytáhl i druhou sekyrku a obnažil noci obě hlavy ze začerněné oceli. „Ti lidé jsou loutky. Někde tu budou Nájemágové,“ sykl.

„Ukažte se, vy zajebaní zbabělci!“ křikl Locke na holčičku.

„Ukazujeme svoji moc,“ odpověděla.

„Co byste ještě chtěl...“ zašeptal sbor z potrhaného kroužku lidí, jimž se oči blyštěly jako tůňky.

„Co byste ještě chtěl vidět, pane Lamoro?“ Holčička předvedla zlověstně zparodované pukrle.

„Ať už vám jde o cokoli,“ řekl Locke, „tyhle lidi z toho vynechte. Prostě s náma kurva mluvte. Nechceme těm lidem ublížit.“

„No ovšem, pane Lamoro...“

„No ovšem, v tom je ten smysl,“ pronesla holčička. „Proto si musíte poslechnout, co máme na srdci.“

„Tak o co vám sakra jde?“

„To nám musíte povědět vy,“ řekla dívenka.

„Odpovězte za Sokolníka,“ pravil sbor.

„To nám musíte povědět vy. Oba dva.“

„Tak to... nasrat!“ zvýšil Locke hlas až k řevu. „My už jsme za Sokolníka odpověděli. Na smrt tří přátel jsme odpověděli odtětím deseti prstů a jazyka. Dostali jste ho zpátky živýho, a to je víc, než si zasloužil!“

„Nepřísluší vám soudit,“ sykla holčička.

„... soudit Mágy z Karthainu...“ zašeptal kruh.

„Nepřísluší vám soudit, nepřísluší vám věřit, že chápete naše zákony,“ pronesla dívenka.

„Celej svět ví, že smrt Nájemága se oplácí smrtí,“ odvětil Jean. „To, a sotva co dalšího. My jsme ho nechali žít, a ještě jsme se postarali o to, aby se k vám vrátil. Naše záležitost je uzavřená. Jestli jste prahli po nějakým složitějším řešení, měli jste nám kurva poslat dopis.“

„Tahle záležitost není obchodní,“ řekla holčička.

„Ale osobní,“ doplnil kruh.

„Osobní,“ zopakovala dívenka. „Nás bratr byl zkrvaven. Nemůžeme to nechat bez odezvy.“

„Vy zkurvysyni,“ utrhl se Locke. „Vy si vážně myslíte, že jste nějací zkurvení bohové, co? Já Sokolníka nerozsekal někde v uličce, abych mu sebral měšec. Pomáhal s vraždou mejch přátel! Není mi líto, že zešílel, a není mi líto ani vás ostatních! Tak nás zabijte a jděte si po svejch, nebo se na to vyserte a nechte ty lidí jít.“

„Ne,“ řekl prodavač štírů. Kruhem se s ozvěnami rozběhlo šeptané „ne“.

„Zbabělci! Nuly!“ Jean během řeči namířil jednu sekyrku na malé děvče. „Tímhle posraným laciným divadýlkem nám strach nenaženete!“

„Jestli nás k tomu donutíte,“ prohlásil Locke, „použijeme ty zbraně, co držíme, a probijeme se k vám až do Karthainu. Krvácíte jako všichni ostatní. Řekl bych, že nás můžete nanejvýš tak zabít.“

„Ne,“ namítla dívenka a zahihňala se.

„Můžeme vám provést něco daleko horšího,“ přisadila si prodavačka ovoce.

„Můžeme vás nechat žít,“ pronesl prodavač štírů.

„Žít v nejistotě,“ pravila holčička.

„V nejistotě...“ zopakoval sbor obchodníků, ale potom už začali ustupovat a kruh se rozšiřoval.

„Sledovat vás,“ řekla holčička.

„Pronásledovat vás,“ pronesl kruh.

„Teď si počkejte,“ pravilo děvče. „Hrajte si své drobné hry a hoňte se za svými malými bohatstvími...“

„A čekejte,“ zašeptal sbor. „Čekejte na naši odpověď. Čekejte, až nadejde náš čas.“

„Stále vás máme na dosah,“ prohlásila holčička, „a stále vás máme na dohled.“

„Stále,“ zašeptal kruh a jeho členové se již pomalu rozcházeli ke stánkům, na místa, kde stáli ještě před pár minutami.

„Čeká vás neštěstí,“ pronesla holčička, než se ztratila. „Kvůli Sokolníkovi z Karthainu.“

Locke i Jean mlčeli a prodavači z Nočního trhu se kolem nich vraceli na svá místa; lucerny a ohně v sudech se znovu vzepjaly a zalily okolí teplým světlem.

Potom celá ta věc skončila; obchodníci znovu zaujali původní postoje bystrého zájmu a všímavé znuděnosti a opět se spustilo šveholení rozhovorů. Locke s Jeanem rychle schovali zbraně, než si jich někdo všimne.

„Bohové,“ hlesl Jean. Viditelně se třásl.

„Najednou mám pocit,“ poznamenal Locke tiše, „že jsem u toho podělanýho kolotoče nevypil zas tak moc.“ Při okrajích zorného pole viděl mlhu. Přitiskl si ruce ke tvářím a překvapeně si uvědomil, že mu tečou slzy. „Parchanti,“ zabručel. „Smradi jedni. Zoufalí zbabělí vejtahové.“

„Jo,“ přitakal Jean.

Znovu se vydali na cestu a obezřetně se rozhlíželi. Holčička, která toho za Nájemágy namluvila nejvíc, teď seděla vedle postaršího muže a prohrabovala se pod jeho dohledem sušenými fíky v košících. Když kolem ní procházeli, plaše se usmála.

„Nesnáším je,“ zašeptal Locke. „Nesnáším tohle. Myslíš, že vážně něco chystají, nebo si z nás chtěli jenom vystřelit?“

„Řekl bych, že něco možná bude na obojím,“ povzdechl si Jean. „Bohové. Strat péti. Couvneme, nebo zvýšíme sázky? Přinejhorším máme pár tisíc solárů na účtu v Hříši. Můžeme je vybrat, najít si loď a do zítřejšího poledne zmizet.“

„Ale kam?“

„Kamkoli.“

„Těmhle sráčům neutečeme, ne, pokud to mysleli vážně.“

„Jo, jenže–“

„Mrdat Karthain.“ Locke zaťal pěsti. „Víš, myslím, že to chápu. Myslím, že chápu, jak se asi cítil Šedej král. Nikdy jsem tam ani nebyl, ale kdybych mohl Karthain rozdrtit, spálit ho na sračky, potopit do moře... udělal bych to. Bohové mi pomáhejte, udělal bych to.“

Jean se najednou zastavil. „Je v tom... ještě jeden háček, Locke. Odpusťte mi, bohové.“

„Co je?“

„I kdybys ty zůstal... já bych neměl. To já bych měl odjet tak daleko, jak jen to půjde.“

„Co je to kurva za blbost?“

„Vědí, jak se jmenuju!“ Jean mu sevřel ramena a Locke sebou trhl – ten železný stisk nedělal dobře jeho staré ráně pod levou klíční kostí. Jean si to okamžitě uvědomil a prsty povolil, ale dál mluvil naléhavým tónem. „Znají moje pravý jméno a můžou ho použít. Můžou ze mě udělat loutku, stejně jako z těchhle ubožáků. Každou chvíli, kdy jsem s tebou, pro tebe představuju hrozbu.“

„Mně je sakra jedno, jestli znají tvoje jméno! Přeskočilo ti?“

„Ne, jenže ty seš ještě opilej a nemyslí ti to.“

„To teda ne! Ty snad odjet chceš?“

„Ne! Bohové, ne, jasně, že ne! Ale–“

„Tak hned sklapni, jestli vím, co je pro tebe dobrý.“

„Musíš si uvědomit, že nejseš v bezpečí!“

„Jasně, že nejsem v bezpečí. Jsem smrtelník. Jeane, bohové tě milujou, nepošlu tě pryč a nedovolím, abys někam odjel sám! Přišli jsme o Cala, Galda a Brouka. Kdybych tě poslal pryč, přišel bych o posledního přítele, co mi na světě zbyl. Kdo potom vyhraje, Jeane? Kdo potom bude v bezpečí?“

Jean svěsil ramena a Locke najednou ucítil, že odeznívající opilost se začíná měnit v tepavou bolest hlavy. Zaúpěl.

„Jeane, nikdy si nepřestanu vyčítat, čemu jsem tě vystavil ve Vel Virazzu. A nikdy nezapomenu, jak dlouho jsi se mnou zůstal, i když jsi mi měl ke kotníkům přivázat závaží a hodit mě do zátoky. Bohové mi pomáhejte, bez tebe bych si nikdy tolik nenahrabal. Je mi jedno, kolik Nájemágů zná tvoje zatracený jméno.“

„Kéž bys dobře věděl, co říkáš.“

„Je to náš život,“ prohlásil Locke. „Je to naše hra a vložili jsme do ní dva roky života. Je to naše bohatství, čeká v Hříši, až si ho ukradneme. Je to naše jediná naděje do budoucna. Na Karthain se patří vysrat. Chtěj nás zabít, nemůžeme jim v tom zabránit. Co jinýho bysme teda měli dělat? Já kvůli těm parchantům nebudu zalízat do stínů. Jedem dál! Oba, spolu.“

Většina prodavačů z Nočního trhu si všimla, jak zní Lockeho a Jeanův soukromý rozhovor napjatě, a už jim nenabízela další zboží. Jeden z posledních obchodníků u severního okraje tržiště byl ovšem buď méně vnímavý, nebo ještě zoufaleji prahl po ziscích, a zavolal na ně. „Vyřezávané hračky, pánové? Něco pro vaše ženy či děti? Něco pěkného z Města řemeslníků?“ Na obrácené krabici vystavoval spousty hraček. Dlouhý otrhaný hnědý kabát měl uvnitř obšitý záplatami v celé řadě křiklavých barev – oranžové, fialové, stříbrné, hořčičně žluté. Z levé ruky mu na čtyřech provázcích visela malovaná dřevěná postavička vojáka s kopím a na drobné pokyny prstů vyrážela proti smyšlenému nepříteli. „Loutečku? Malou loutku jako vzpomínku na Tal Verrar?“

Jean na něj nejprve několik vteřin hleděl a pak konečně odpověděl: „Promiňte, prosím, ale jako vzpomínku na Tal Verrar,“ pronesl tiše, „bych si přál cokoli jiného, jenom ne loutku.“

S Lockem už nevyměnili ani slovo. Locke s bolestí u srdce, která se dala srovnat s tou, jež mu sílila v hlavě, následoval rozložitějšího přítele z Velké galerie do Savroly a toužil schovat se zase za vysokými zdmi a zamčenými dveřmi, už kvůli té troše bezpečí, kterou snad mohly skýtat.

VZPOMÍNÁNÍ

Capa z Vel Virazza

1

Když Locke Lamora téměř před dvěma lety dorazil do Vel Virazza, toužil zemřít a Jean Tannen byl nakloněný mu dovolit, aby si to přání splnil.

Vel Virazzo je hluboký přístav, který se nachází přibližně sto mil jihovýchodně od Tal Verraru a je vytesán do vysokých skalnatých útesů, jež se tyčí nad pevninským pobřežím Moře mosazi. Jelikož město obývá pouze osm nebo devět tisíc duší, dlouhou dobu bylo rozmrzelým poddaným Verraru a vládl mu místodržící dosazený přímo archónem.

Pouhých dvě stě stop od pobřeží se z vody vypíná řádka úzkých staroskleněných vížek, další eldrenský artefakt, který na pobřeží hustě posetém opuštěnými divy slouží nejasnému účelu. Na skleněných stožárech stojí patnáct stop široké plošiny a nyní jsou používány jako majáky, na nichž slouží bezvýznamní trestanci. Ty přiváží a vysazují čluny, ze kterých pak musejí vyšplhat po zauzlených provazových žebřících, jež visí shora. Jakmile je zdolají, vytáhnou si přes naviják zásoby a přichystají se na pár týdnů vyhoštění a obsluhování rudých alchymických lamp o velikosti menších chatrčí. Ne všichni to mají po návratu v hlavě v pořádku a ne všichni se také návratu dožijí.

Dva roky před oním osudovým hazardním kolotočem připlula k Vel Virazzu v rudé záři pobřežních světel těžká galeona. Námořníci na ráhnech zpola z lítosti a zpola žertem zamávali osamělým postavám na stožárech. Slunce nad západním obzorem pohltily husté mraky a měkké hasnoucí světlo se vlnilo na vodách pod prvními večerními hvězdami.

Od pobřeží vanul na moře teplý větřík s deštěm a zdálo se, jako by z šedých skalisek po obou stranách starého přístavu vytékala mlha. Zažloutlé plátno košovek bylo podkasané a galeona se připravovala na zakotvení zhruba půl míle od břehu. Uháněl k ní malý člun přístavního kapitána a na přídi mu v rytmu oddechujících veslařů poskakovaly zelená a bílá lucerna.

„Co jste za loď?“ Přístavní kapitán se postavil vedle příďových luceren a na vzdálenost třiceti yardů řval na galeonu přes hlásnou troubu.

„Velký výnos z Tal Verraru,“ ozval se v odpověď řev ze střední paluby.

„Chcete tu přistát?“

„Ne! Jenom vysadíme pár cestujících ve člunu.“

Nižší záďová kajuta Velkého výnosu silně páchla potem a chorobami. Jean Tannen se právě vrátil z horní paluby, kde jeho odolnost vůči zápachu zeslábla, a ten smrad ještě zhoršil jeho už tak mizernou náladu. Mrštil po Lockem modrou zalátanou tunikou a založil si ruce.

„Tak, kurva,“ spustil, „už jsme tu. Vylezeme z téhle podělané lodi a vrátíme se na dobrou, pevnou zem. Obleč si tu zatracenou tuniku. Už spouštějí člun.“

Locke ze sebe tuniku pravou rukou shodil a zamračil se. Seděl na kraji kavalce, měl na sobě pouze spodky a byl vyzáblejší a špinavější, než jakého jej Jean kdy viděl. Žebra mu pod bledou kůží vystupovala jako žebroví nedostavěné lodi. Vlasy měl tmavé mastnotou, dlouhé a neupravené, a obličej mu lemovalo chmýří vousů.

Levé nadloktí mu křižovaly lesklé rudé čáry stěží zahojených ran; na levém předloktí měl strupovitou díru po probodnutí a zápěstí mu ovíjela špinavá látka. Levou ruku pokrývaly fleky blednoucích modřin. Umazané obvazy částečně zakrývaly ošklivě vyhlížející poranění na levém rameni, pouhých pár palců nad srdcem. Po třech týdnech na moři Lockemu dost splaskly otoky na lících, rtech a přeraženém nose, stále však vypadal, jako kdyby se pokusil políbit kopavého mezka. Několikrát.

„Nemůžeš mi s tím pomoct?“

„Ne, poradíš si s tím sám. Tenhle týden už jsi měl cvičit, dávat se dohromady. Nemůžu tu pořád stát a poletovat kolem tebe jako nějaká zkurvená pohádková ošetřovatelka.“

„No, dovol, abych ti ramenem prohnal zatracenej rapír a zašťoural tam s ním, a pak se uvidí, jak se pohrneš do nějakýho cvičení.“

„Já to taky schytal, ty připosranej ufňukánku, a rozcvičil jsem to.“ Jean si vyhrnul tuniku. Nad značně zploštělou křivkou jeho kdysi obrovitého břicha se táhla čerstvá promodralá jizva po dlouhé sečné ráně na žebrech. „Je mi jedno, jak moc to bolí. Musíš se hejbat, jinak ti to zatuhne jako nějaká zalepená ucpávka a pak budeš vážně v prdeli.“

„To mi říkáš pořád.“ Locke pohodil tuniku na podlahu ke svým bosým nohám. „Ale vypadá to, že jestli ty hadry neobživnou nebo mi neprokážeš laskavost, budu muset do člunu takhle.“

„Slunce už zapadá. Léto neléto, venku bude chladno. Ale jestli chceš být za debila, pro mě za mě si pojď takhle.“

„Ty seš hajzl, Jeane.“

„Kdybys byl zdravej, přerazil bych ti ten nos znova, ty lítostivá–“

„Pánové?“ Za dveřmi se ozval hlas jedné členky posádky, následovaný hlasitým zaklepáním. „Kapitán vás pozdravuje a člun už je připravený.“

„Díky,“ houkl Jean. Prohrábl si vlasy a vzdychl. „Proč jsem se obtěžoval a zachraňoval ti život? Mohl jsem s sebou místo tebe vzít mrtvolu Šedýho krále. Byl by to kurva lepší společník.“

„Prosím tě,“ řekl Locke rázně a pokynul mu zdravou paží. „Můžeme se dohodnout. Já vyřeším zdravou ruku a ty se postaráš o tu špatnou. Dostaň mě z téhle lodi a začnu cvičit.“

„Už se nemůžu dočkat,“ odvětil Jean a po chvilce váhání se sklonil a zvedl tuniku ze země.

2

Větší shovívavost začal Jean projevovat až pár dní poté, co opustili provlhlý zatuchlý rozkymácený svět galeony – dokonce i pro platící zákazníky měla dlouhá námořní plavba více společného spíše s pobytem ve vězení než s výletem.

S hrstkou stříbrných volánů (jež získali po lichvářské výměně za camorrské solóny od jednoho chlapíka z Velkého výnosu, který se s nimi hádal, že to pořád bude výhodnější než numizmatická krádež, jaká by je čekala v městských směnárnách) si sehnali pokoj ve druhém patře Stříbrné lucerny, což byl starý podklesávající hostinec na nábřeží.

Jean se bez odkladů pustil do pátrání po nějakém zdroji příjmů. Připomínalo-li camorrské podsvětí hluboké jezero, ve Vel Virazzu se podobalo zahnívajícímu rybníčku. Bez větších obtíží odhalil hlavní přístavní gangy i to, jaké mezi nimi panují vztahy. Ve Vel Virazzu měli jen chabé uspořádání a scházel tam nějaký šéf šéfů, který by s tím něco udělal.

Stačilo pár nocí popíjet ve správných putykách a Jean hned věděl, za kým se vydat.

Říkali si Drsní týpci a úkryt měli v opuštěné koželužně u východních doků, kde moře pleskalo o pilíře zplesnivělých mol, na nichž nikdo zákonně nepodnikal už po dvacet let. V noci byli Drsní týpci činorodou partou chmatáků, lupičů a kapsářů. Přes den spali, hráli kostky a propíjeli většinu výdělku. Jean u nich vykopl dveře (i když v zárubních visely volně a nebyly zamčené) ve dvě odpoledne, za jasného, slunečného dne.

Ve staré koželužně byl rovný tucet mladých mužů ve věku od patnácti do zhruba dvaceti let. Normální členové místní tlupy potížistů. Ti, kteří nebyli při vědomí, dostali od svých druhů pár facek na probuzení, a Jean zatím nakráčel doprostřed místnosti.

„Dobrý odpoledne!“ Zlehka uklonil hlavu, načež doširoka rozpřáhl ruce. „Kdo je tu ten největší a nejpodlejší zmrd? Kdo je nejlepší rváč z Drsnejch týpků?“

Po několika vteřinách vyplněných tichem a překvapenými pohledy seskočil na zaprášenou podlahu z otevřeného schodiště poměrně podsaditý mladík s křivým nosem a vyholenou hlavou. Došel až k Jeanovi a ušklíbl se.

„Čumíš na něj.“

Jean přikývl, usmál se, pak vystřelil oběma rukama a praštil mladíka dlaněmi přes uši. Mladík zavrávoral a Jean ho silou popadl za hlavu a pevně si propletl prsty za oblinou jeho lebky. Prudce jí škubl a nakrmil drsňáka kolenem – jednou, dvakrát, třikrát. Jen co se mladíkův obličej srazil s čéškou naposledy, Jean ho pustil, hoch se skácel po zádech na zem a už se válel v bezvědomí jako flákota zmraženého nasoleného masa.

„Špatně,“ prohlásil Jean a ani se nezadýchal. „Největší a nejpodlejší zmrd jsem tu já. Já jsem nejlepší rváč z Drsnejch týpků.“

„Ty nejseš žádnej Drsnej týpek, ty sráči jeden,“ zařval další hoch, ačkoli ve tváři se mu zračilo ohromené znepokojení.

„Pojďte toho hajzla zabít!“

Třetí mladík s rozedraným čtyřrohým kloboučkem a sadou ručně vyrobených náhrdelníků protkaných kůstkami vyrazil k Jeanovi a v pravačce už držel obráceně stiletto. Jakmile bodl, Jean o krok ustoupil, popadl hocha za zápěstí, škubnutím si ho přitáhl a udeřil ho hřbetem pěsti. Mladík vyplivl krev a snažil se mrkáním vyhnat z očí slzy, ale Jean ho nakopl do rozkroku a vzápětí mu podtrhl nohy. V levačce se mu jakoby kouzlem objevilo chlapcovo stiletto a pomalu s ním zatočil.

„Hoši, určitě zvládáte jednoduchý počty,“ prohlásil. „Jedna a jedna rovná se neserte se do mě.“

Hoch, který se po něm vrhl s nožem, popotáhl a pak se vyzvracel.

„Promluvíme si o daních.“ Jean se prošel kolem stěn koželužny a skopl pár prázdných láhví od vína. Povalovaly se jich tam tucty. „Zdá se, že si, hoši, umíte schrastit dost peněz na jídlo a na chlast – to je dobře. Já si vezmu čtyřicet procent, v chladným kovu. Nechci to v naturáliích. Daně budete platit obden a začínáme dnes. Vysypte měšce a obraťte kapsy.“

„Na to ti serem!“

Jean došel k chlapci, který to řekl. Měl založené ruce a stál opřený s protější zeď. „Tobě se to snad nelíbí? Tak mi jednu ubal.“

„Ehm...“

„Myslíš si, že to není spravedlivý? Vždyť vaším živobytím je přepadávání lidí, ne? Tak mi jednu vraz, synku.“

„Ehm...“

Jean ho popadl, otočil, chytil si ho za krk a za pas kalhot a několikrát mu zabušil hlavou o tlustou dřevěnou obvodovou stěnu. Potom ho pustil a mladík žuchl na zem. Už se nedokázal vzepřít, a tak mu Jean prohmatal tuniku a vytáhl z ní malý kožený měšec.

„Připočítám vám pokutu,“ oznámil, „za to, že tvoje hlava poškodila stěnu mojí koželužny.“ Přesypal obsah měšce do svého a pak prázdný váček pohodil k ležícímu chlapci. „Tak a teď všichni pojďte sem a seřaďte se. Seřaďte se! Čtyři desetiny, to není moc. Nepokoušejte se mě ošidit. Můžete si domyslet, jak se zachovám, když to zkusíte.“

„Co seš sakra zač?“ První hoch, který se vydal k Jeanovi, zároveň s otázkou vytáhl i ruku s mincemi.

„Můžete mi říkat–“

Sotva Jean promluvil, hoch druhou rukou tasil dýku, pustil peníze a bodl. Velikán mu odstrčil nataženou paži, sehnul se a vrazil mu pravým ramenem do žaludku. Pak ho na tom rameni hravě zvedl, hodil si ho přes záda a hoch málem přistál obličejem na podlaze. Zůstal ležet a v bolestech se svíjel vedle posledního z Týpků, který na Jeana vytáhl zbraň.

„Callas. Vlastně Tavrin Callas.“ Jean se pousmál. „To byl dobrej nápad, skočit po mně, když jsem mluvil. Toho si aspoň vážím.“ Stáhl se pár o kroků dozadu a stoupl si do dveří. „Ale připadá mi, že na ten chytrej filozofickej koncept, co se vám tu snažím předložit, máte příliš krátký vedení. Musím vás vážně všechny nakopat do prdele, abyste to pochopili?“

Ozvalo se sborové mumlání a pěkných pár hochů zavrtělo hlavou, byť jen zdráhavě.

„Dobře.“ Potom už to šlo jako po másle. Jean vyšel s uspokojivě objemnou sbírkou mincí, která jemu i Lockemu určitě vystačí na další týden v hostinci. „Tak já teda jdu. Dobře si odpočiňte, ať vám jde večer práce od ruky. Vrátím se zítra, ve dvě odpoledne. Můžeme si promluvit, jak to tu bude chodit, když jsem teď novým šéfem Drsnejch týpků.“

3

Všichni si pochopitelně opatřili zbraně a druhý den ve dvě odpoledne si na Jeana počíhali.

K jejich překvapení vešla s Jeanem do staré koželužny i velitelka místní stráže. Byla vysoká, svalnatá a oděná do švestkově fialového kabátu vyztuženého podšívkou z tenkých železných řetízků; na ramenou měla mosazné epolety a dlouhé hnědé vlasy si pomocí mosazných kroužků stáhla do úzkého šermířského culíku. Další čtyři strážníci zaujali postavení hned za dveřmi. Měli na sobě podobné pláště, ale nesli si také dlouhé lakované hole a přes záda měli přehozené těžké dřevěné štíty.

„Nazdar, kluci,“ začal Jean. Dýky, stiletta, rozkřáplé láhve a hole po celé místnosti mizely z očí. „Vím jistě, že někteří z vás poznávají prefektku Levasto a její muže.“

„Hoši,“ oslovila je hned prefektka a zahákla si palce za kožený řemen. Jako jediná ze všech strážníků měla palaš v prosté černé pochvě.

„Prefektka Levasto,“ pokračoval nenuceně Jean, „je moudrá žena a velí moudrým mužům. Ti mají čirou náhodou rádi peníze a já jim je teď poskytuju coby odměnu za jejich náročnou a úmornou službu. Kdyby se mi náhodou něco stalo, inu, přišli by o zdroj toho, co mají tak rádi.“

„To by nám zlomilo srdce,“ prohodila prefektka.

„A vyplývaly by z toho jistý důsledky,“ dodal Jean.

Prefektka těžkou botou stoupla na prázdnou láhev od vína a tlačila na ni, dokud jí pod patou nepraskla. „Zlomilo by nám to srdce,“ zopakovala s povzdechem.

„Určitě jste tu samí bystří hoši,“ pokračoval Jean. „Určitě máte radost, že se tu prefektka zastavila.“

„Nerada bych se opakovala,“ ušklíbla se Levasto. Pozvolna se obrátila a pomalu prošla dveřmi. Hlídka odpochodovala a dusot nohou se pozvolna vytrácel v dáli.

Drsní týpci se nevrle zahleděli na Jeana. Čtyři mladíci, kteří stáli nejblíž ke vchodu a drželi ruce za zády, byli ti s čerstvými, černými a zelenými modřinami z minula.

„Proč nám to kurva děláš?“ zabručel jeden.

„Nejsem váš nepřítel, hoši. Věřte tomu nebo ne, ale myslím, že ještě oceníte, co všechno pro vás můžu udělat. Teď sklapněte a poslouchejte. Zaprvé,“ zvedl hlas, aby ho všichni slyšeli, „bych chtěl říct, že je celkem smutný, že jste si tu po tak dlouhým působení ještě neuplatili městskou stráž. Když jsem jim byl učinit nabídku, hrozně po tom dychtili. Jako nešťastný zanedbaný štěňátka.“

Jean na sobě měl umazanou bílou tuniku a přes ni černou vestu. Zvedl pravačku a hmátl si za záda, pod vestu.

„Ale,“ navázal, „z toho, že vás jako první napadlo, že mě odkrouhnete, čiší jistá odvaha. Ukažte mi ještě ty hračky. No tak, ukažte mi je.“

Mladíci znovu ostýchavě vytáhli zbraně.

Jean otáčel hlavou a prohlížel si je. „Mmmm. Švihly, rozbité láhve, malé klacky, kladivo... Hoši, potíž s touhle sbírkou je v tom, že ji považujete za hrozbu. Kdepak. Tohle je urážka.“

Ještě než to dopověděl, dal se do pohybu – levou rukou zajel pod vestu, k pravačce. Potom oběma švihl v rychlé šmouze, zavrčel a mrštil přes ramena sekyrkami.

Na kolících na protější stěně visely dva poloprázdné měchy s vínem – oba vybuchly v kapkách levného verrarského červeného a pocákaly několik mladíků stojících poblíž.

Jeanovy sekyrky prorazily měchy přesně uprostřed, zasekly se do dřeva a ani se nezachvěly.

„Tohle je hrozba,“ prohlásil Jean a prolomil si klouby. „A proto teď vy děláte pro mě. Máte teď někdo ještě nějaký vážný námitky?“

Jean se vydal vypáčit sekyrky ze zdi a hoši stojící nejblíž k měchům poodstoupili. „Ani bych neřekl. Nevykládejte si to nijak špatně,“ pokračoval Jean. „Hraje to taky ve váš prospěch. Šéf musí chránit, co mu patří, pokud chce šéfem taky zůstat. Jestli se do vás bude navážet někdo jinej než já, dejte mi vědět. Zaskočím k němu na návštěvu. To je má práce.“

Den nato se Drsní týpci neochotně seřadili a zaplatili daně. Poslední hoch v řadě po vysypání mincí do Jeanových dlaní zamumlal: „Říkals, že nám pomůžeš, když se do nás bude někdo navážet. Pár Týpků dostalo dnes ráno nakopáno od Černejch rukávů ze severní strany.“

Jean přikývl jako mudrc a vsunul peníze do kabátu.

Příští noc, po výzvědách, zašel línou chůzí na severní stranu, do putyky zvané U Přetékajícího poháru. Krčma přetékala jedinou věcí, a to zlotřilci, bylo jich tam dobrých sedm osm a všichni měli kolem rukávů na kabátech a tunikách uvázané kusy umaštěné černé látky. Byli to jediní zákazníci, a sotva za sebou Jean zavřel dveře a pečlivě zasunul dřevěnou závoru, vrhli na něj nedůvěřivé pohledy.

„Dobrej večír!“ Jean se usmál a prolomil si klouby. „Něco by mě zajímalo. Kdo je ten největší a nejpodlejší zmrd z Černejch rukávů?“

Když následujícího dne vybíral daně od Drsnejch týpků, odřené klouby pravačky měl omotané obkladem. Většina hochů poprvé platila s nadšením. Někteří mu dokonce začali říkat „Tav“.

4

Jenže Locke necvičil, jak slíbil.

Skrovnou zásobu mincí si rozpočítal na víno – jeho oblíbeným jedem se stal jeden neobvykle levný místní patok. Byl spíše fialový než červený, buketem připomínal terpentýn a jeho vůní zanedlouho prosákl celý pokoj, který Locke s Jeanem ve Stříbrné lucerně sdíleli. Locke bez ustání pil „proti bolesti“. Jean jednou večer poznamenal, že ta bolest je zřejmě den ode dne silnější, jelikož prázdných měchů a láhví neustále přibývalo. Pohádali se – nebo spíš znovu roznítili svoji trvalou hádku – a Jean vztekle odkráčel do tmy, a nestalo se to poprvé ani naposledy.

Těch prvních pár dní ve Vel Virazzu Locke občas večer sklopýtal ze schodů do lokálu a ukrátil si dlouhou chvíli tím, že si zahrál pár partiček karet s několika místními občany. Neradostně podváděl za pomoci všech triků s rychlými prsty, které dokázal provádět s jedinou zdravou rukou. Lidé se mu kvůli těmto hrám i kvůli jeho rozmrzelosti začali vyhýbat a Locke se stáhl zpět do druhého podlaží a popíjel mlčky a sám. Na jídlo a očistu těla si vzpomněl jen občas. Jean se pokusil přivést psího felčara, který by se Lockemu podíval na rány, ale Locke toho člověka zahnal řetězem urážek, po nichž se zarděl i Jean (jehož proslovy bývaly někdy tak barvité, že by vykřesaly oheň i z navlhlého troudu).

„Po vašem příteli není ani vidu ani slechu,“ prohlásil felčar. „Zřejmě si na něm smlsla jedna z těch vyzáblých lysých opic z ostrovů Okanti – jenom na mě vřeštěla. Jak dopadl poslední felčar, který se na něj přišel podívat?“

„Vysadili jsme ho v Tališamu,“ odvětil Jean. „Obávám se, že ho povaha mého přítele přinutila k předčasnému ukončení plavby.“

„No, já bych možná udělal to samé. Hluboce s vámi soucítím, a tak se vzdám svého poplatku. To stříbro si nechte – budete ho potřebovat na víno. Popřípadě na jed.“

Jean si uvědomil, že tráví čím dál tím víc času s Drsnými týpky, ačkoli pro to neměl lepší důvod, než aby se vyhnul Lockemu. Uplynul týden, pak další. „Tavrin Callas“ začínal být v rámci společenství neřádů z Vel Virazza známou a značně váženou postavou. Jeho hádky s Lockem se čím dál víc točily v kruhu a byly čím dál víc frustrující a zbytečné. Jean si instinktivně uvědomoval, že oblouk sebelítosti klesá až ke krajnosti, ale ani ve snu ho nenapadlo, že z ní bude muset vysvobodit zrovna Lockeho. Vyhýbal se tomu tak, že cvičil Týpky.

Nejprve jim dal jen pár rad – jak se mezi cizími lidmi dorozumívat jednoduchými ručními znameními, jak si před vybíráním kapes zajistit odlákání pozornosti, jak rozeznat pravé klenoty od nepravých a jak se vyvarovat kradení těch špatných. To nevyhnutelně vedlo k tomu, že ho začali uctivě žádat, aby jim „ukázal ještě jednu dvě finty“ z těch, s jejichž pomocí zpráskal čtvero Týpků na hromadu. První s těmito žádostmi přišla právě ona čtveřice, která od něj dostala nakládačku.

Za týden už byla alchymie v plném proudu. Půl tuctu hochů se povalovalo v prachu na podlaze koželužny a Jean je učil veškerým základům boje zblízka – páce, iniciativnosti, pozornosti. Začal jim předvádět jak milosrdné, tak kruté lsti, kterými si zachraňoval krk v průběhu oné poloviny života, kdy prosazoval svoji vůli pěstmi a sekyrkami.

Hoši začali pod Jeanovým vlivem projevovat stále větší zájem o to, v jakém stavu se nachází jejich stará koželužna. Jean je výslovně pobízel k tomu, aby na ni začali nahlížet jako na svoji základnu a vyžadovali od ní jistou míru pohodlí. Sehnali alchymické svítilny a pověsili je na hambalky. Přes vymlácená okna natloukli čistý voskovaný papír, na střechu vytáhli nová prkna a slámu a zakryli díry. Kradli podušky, levné goblény a přenosné police.

„Sežeňte mi krbovou desku,“ přikázal Jean. „Ukradněte nějakou pořádně velkou a naučím vás taky kuchtit, vy mizerní parchanti. Ale jako kuchaři Camorr nepřekonáte – tam umí vařit i zloději. Sám jsem se učil celý roky.“

Rozhlédl se po stále lépe a lépe udržované koželužně, po stále dychtivější tlupě mladých zlodějů, kteří ji obývali, a zahloubaně si zamumlal pod vousy: „Všichni jsme se učili.“

Snažil se pro Drsný týpky nadchnout i Lockeho, ale ten ho jen odbyl. Jedné noci to zkusil znovu a rozpovídal se o jejich stále vyšších nočních výdělcích, o jejich základně, o výcviku a radách, které jim poskytuje.

Locke na něj dlouhou dobu hleděl, seděl na posteli a v rukou držel naštípnutou poloprázdnou skleničku fialového vína.

„No...“ vypravil ze sebe nakonec. „No, vidím, že sis našel náhradníky, co?“

Jeana to tak překvapilo, že nebyl schopen slova.

Locke do sebe obrátil zbytek skleničky a vážným, mdlým hlasem pokračoval: „Šlo to pěkně rychle. Rychlejc, než bych řekl. Novej gang, nový doupě. Ne zrovna skleněný, ale s tím ty už si poradíš, když budeš dostatečně dlouho hledat. Tady to máš, hraješ si na otce Okova a úplně odznova zapaluješ oheň pod kotlíkem veselejch koňskejch sraček.“

Jean se vrhl přes místnost a vyrazil Lockemu prázdnou skleničku z ruky.

Roztřískla se o zeď a zasypala půlku pokoje blyštivými úlomky, Locke však ani nemrkl. Pouze se opřel do propocených polštářů a povzdechl si.

„Máš už nějaký dvojčata? A co nová Sabeta? A co novej já?“

„K čertu s tebou!“ Jean zatínal pěsti, dokud neucítil, jak mu pod nehty prosakuje teplá kluzká krev. „K čertu s tebou, Locke! Nezachránil jsem ti ten tvůj zatracenej život proto, abys trucoval v týhletý podělaný barabizně a hrál si na člověka, co vynalezl žal. Tak zasraně výjimečnej zase nejseš!“

„Proč jsi mě tedy zachránil, svatý Jeane?“

„Ze všech hloupejch otázek–“

„PROČ?“ Locke se zvedl z postele a zamával na Jeana pěstmi. Působilo by to směšně, ale v očích mu hořely všechny vraždy světa. „Říkal jsem ti, ať mě tam necháš! Měl bych ti být vděčnej? Za tenhle podělanej pokoj?“

„Já z něj neudělal celej tvůj svět, Locke. To ty.“

„Proto jsi mě zachránil? Tři týdny nemocí na moři a teď Vel Virazzo, prdel Tal Verraru? Je to vtip bohů a já jsem jeho pointa. Měl bych se líp, kdybych umřel s Šedým králem. Kurva, vždyť jsem ti říkal, ať mě tam necháš.“

A potom skoro šeptem dodal: „A chybí mi. Bohové, chybí mi. Jejich smrt je moje vina. Tohle... tohle neunesu–“

„Ani se neopovažuj,“ zavrčel Jean. Prudce Lockeho strčil do prsou. Locke se složil na postel a takovou silou praštil hlavou do zdi, až zarachotily okenice. „Ani se neopovažuj používat je jako výmluvu za to, co tu se sebou provádíš! Kurva, ani se neopovažuj.“

Bez dalších řečí se otočil na patě, vyšel z pokoje a zabouchl za sebou dveře.

5

Locke se shrbil na posteli, složil hlavu do dlaní a poslouchal, jak se vrzání Jeanových kroků venku na chodbě vzdaluje.

Vrzání se k jeho údivu po několika minutách vrátilo a zase zesílilo. Jean rozrazil dveře a s vysokým dřevěným kbelíkem plným vody došel rovnou k Lockemu. Bez varování ho na něj celý vylil, Locke překvapeně zalapal po dechu a znovu se skácel proti zdi. Zatřásl hlavou jako pes a odhrnul si z očí promočené vlasy.

„Jeane, copak ses kurva–“

„Potřebovals umýt,“ přerušil ho Jean. „Byl jsi celej od sebelítosti.“

Hodil vědro na zem, rázoval po místnosti a sbíral všechny láhve a měchy, ve kterých ještě něco zbylo. Než Lockemu došlo, co se děje, bylo hotovo – potom Jean z malého stolku sebral i Lockeho měšec a pohodil na jeho místo tenký kožený balíček.

„Hej, Jeane, Jeane, to nemůžeš. To je moje!“

„Bývalo to ‚naše‘,“ pronesl Jean chladně. „Tak se mi to líbilo víc.“

Locke se pokusil vyskočit z postele, ale Jean ho na ni bez námahy zase shodil. Potom se z místnosti vyřítil a zavřel za sebou. Ozvalo se zvláštní cvakání a dál nic – ani zavrzání podlahových prken. Čekal hned za dveřmi.

Locke zabručel, přešel pokojem a pokusil se otevřít, ale dveře byly pevně zavřené.

Popleteně jimi ještě párkrát zalomcoval. Západka byla na jeho straně a nebyla zasunutá.

„Je zajímavý,“ ozval se Jean na druhé straně, „že pokoje ve Stříbrný lucerně se dají zvláštním klíčem, kterej má jenom hostinskej, zamknout zvenčí. Pro případ, že bude potřeba zahnat neukázněnýho hosta do úzkejch a zavolat strážníky, víš?“

„Jeane, otevři ty zkurvený dveře!“

„Ne. Otevři si je sám.“

„Nemůžu! Sám jsi mi řekl, že tam máš ten zvláštní klíč!“

„Locke Lamora, kterého jsem znával, by si na tebe flusl,“ prohlásil Jean. „Kněz Strážnýho křiváka. Garrista Pánů parchantů. Žák otce Okova. Bratr Cala, Galda a Brouka! Řekni mi, co by si o tobě pomyslela Sabeta?“

„Ty... ty parchante! Otevři ty dveře!“

„Podívej se na sebe, Locke. Děláš si kurva ostudu. Otevři si je sám.“

„Ty. Máš. Ten. Kurvadoprdelezajebanejklíč.“

„Zámek snad vypáčit umíš, ne? Pár paklíčů jsem ti nechal na stole. Jestli chceš zpátky to víno, tak se přes ty podělaný dveře dostaň sám.“

„Ty zkurvysynu!“

„Moje matka byla světice,“ opáčil Jean. „Ten nejněžnější klenot, jaký kdy Camorr stvořil. To město si ji nezasloužilo. Můžu tady venku čekat klidně celou noc, víš? Bude to brnkačka. Mám tu všechno tvoje víno a všechny tvé peníze.“

„Ááááááááááá!“

Locke chňapl po malé kožené brašně na stole; protáhl si prsty na zdravé pravačce a na levačku se zatvářil trochu pochybovačněji. Zlomené zápěstí se uzdravovalo, ale v jednom kuse ho bolelo.

Sehnul se k zámku na dveřích, zamračil se a dal se do práce. Překvapilo ho, jak brzo si jeho zádové svaly začaly stěžovat na nepohodlnou polohu. Zastavil se, přitáhl si židli, posadil se a začal nanovo.

Šperháky chrastily v zámku, Locke se v soustředění kousal do jazyka a vtom zaslechl za dveřmi zavrzání, jako by se tam pohnulo něco těžkého. Následovala řada hlasitých ran.

„Jeane?“

„Pořád jsem tu, Locke,“ ozval se Jean, teď už to ale znělo vesele. „Bohové, dáváš si pěkně načas. Á, promiň – začal jsi už vůbec?“

„Až ty dveře otevřu, je po tobě, Jeane!“

„Až ty dveře otevřeš? Tak to se ještě můžu těšit na spoustu dlouhých let.“

Locke zdvojnásobil soustředění a dostal se do rytmu, jaký se naučil po řadě hodin usilovné práce jako malý – zlehka posouval paklíče a vnímal pohyby. Na druhé straně dveří se znovu začalo ozývat to zatracené vrzání a bušení! Na co si tam teď Jean hraje? Locke zavřel oči a pokusil se ty zvuky vytěsnit z mysli... pokusil se zúžit svůj svět na vzkazy, které mu šperháky předávaly do prstů...

Zámek cvakl a povolil. Locke se jásavě a divoce zvedl ze židle a škubl dveřmi.

Jean byl tentam a úzká chodba byla ode zdi ke zdi zaskládaná dřevěnými bednami a sudy – zhruba tři stopy před Lockeho obličejem stála nepřekonatelná překážka.

„Jeane, co to má sakra znamenat?“

„Je mi líto, Locke.“ Jean samozřejmě stál hned za touto prozatímní stěnou. „Půjčil jsem si od hostinského pár věcí ze spižírny a řekl jsem pár klukům, které jsi minulý týden obehrál v kartách, aby mi to sem pomohli všechno nanosit.“

Locke na tu zeď zatlačil, ale ani se nehnula – pravděpodobně se do ní celou vahou opíral Jean. Někde na druhé straně, nejspíš dole v lokále, se slabě ozval sborový smích. Locke zaťal zuby a zabušil dlaní zdravé ruky do sudu.

„O co ti sakra jde, Jeane? Tropíš tu scény, sakra!“

„Ani ne. Minulý týden jsem hostinskému řekl, že jsi camorrský don, který cestuje v utajení a snaží se zotavit ze záchvatu šílenství. Právě teď jsem mu na pult složil pěknou hromádku stříbrňáků. Pamatuješ se na stříbrňáky, že jo? Kdysi jsme je kradli lidem, to jsme ještě byli veselá kopa.“

„Už mě to přestává bavit, Jeane! Vrať mi to zatracený víno!“

„Zatracený teda je. Ale obávám se, že jestli po něm tak toužíš, budeš muset vylízt oknem.“

Locke o krok ustoupil a omráčeně civěl na provizorní stěnu. „Jeane, to nemůžeš myslet vážně.“

„Nikdy jsem nebyl vážnější.“

„Táhni k čertu! Táhni k čertu! Já z toho podělanýho okna nevylezu! Moje zápěstí–“

„Bojoval jsi s Šedým králem, i když ti málem usekl ruku. Vylezl jsi z okna Havraního hnízda pět set stop nad zemí. A tady tě máme, stačí dvě patra a jsi bezmocný jako kotě v bečce sádla. Uplakánek. Nicka.“

„Ty se mě schválně snažíš vydráždit!“

„Hovno,“ zavrčel Jean. „Tobě to pálí, jako když člověk zapaluje mokrý dřevo mokrým troudem.“

Locke rozzuřeně oddupal do pokoje.

Podíval se na zavřené okno, kousl se do jazyka a odchvátal zpátky k Jeanově zdi.

„Pusť mě prosím ven,“ pronesl tak vyrovnaným hlasem, jak jen dovedl. „Došlo mi, o co ti jde.“

„Donutil bych tě k tomu klidně i píkou ze začerněné oceli, kdybych tu nějakou měl,“ ozval se Jean. „Proč se tu se mnou vybavuješ, když máš vylízat oknem?“

„K čertu s tebou!“

Zpět do pokoje – Locke zběsile pochodoval sem a tam. Zkusmo se rozmáchl rukama. Sečné rány na levačce ho zabolely a v hluboké ráně na rameni ho ještě pořád krutě bodalo. Měl pocit, že rozbité levé zápěstí už by mu skoro sloužit mohlo. Bolest nebolest... Sevřel prsty levé ruky do pěsti, prohlédl si ji a s přimhouřenýma očima vzhlédl k oknu.

„Do hajzlu,“ ulevil si. „Já ti ještě ukážu, ty synu obchodníka s nějakým podělaným hedvábím!“

Rozškubal ložní prádlo, začal kusy prostěradel přivazovat k dekám a samou námahou ho píchalo v ranách. Bolest ho však jen popoháněla. Utáhl poslední uzel, rozrazil okenice a prohodil provizorní lano oknem. Konec, který držel, přivázal k rámu postele. Jednalo se o náramně robustní kus nábytku, a Locke navíc nevážil zas až tak moc.

Protáhl se oknem.

Vel Virazzo bylo staré nuzné město – Locke se houpal dvě patra nad mírně zamlženou ulicí a mihotavě vnímal okolí. Propadající se stavby z kamene a sádry a jejich rovné střechy... svinuté plachty na černých stěžních v přístavu... bílý odlesk měsíce na hladině temné vody... rudá světla planoucí na železných stožárech, jež se v řadě rozplývají daleko k obzoru. Locke zavřel oči, přitáhl se k provazu a kousl se do jazyka, aby se nepozvracel.

Nejsnazší mu připadlo jednoduše sklouznout dolů. Povolil pěsti, rozjel se, a než se zastavil, prostěradla a deky už mu rozpálily dlaně. Sklouzl deset stop... dvacet. Vratce balancoval na vrchní římse okna lokálu a před dalším sestupem se několikrát zhluboka nadechl. Ačkoli noc byla teplá, začínala mu být zima, protože byl ještě promáčený.

Poslední pás z prostěradla končil nějakých šest stop nad zemí. Locke sklouzl, kam až to šlo, a pak se pustil. Paty mu pleskly o kočičí hlavy a vzápětí zjistil, že Jean už na něj čeká a v ruce drží levný šedý plášť. Než se Locke stačil pohnout, Jean mu ho přehodil kolem ramen.

„Ty zkurvysynu,“ zaklel Locke a oběma rukama si plášť přitáhl k tělu. „Ty zákeřnej zkurvysynu s duší hada! Doufám, že se ti nějakej žralok pokusí vykouřit péro!“

„Inu, pane Lamoro, podívejte se na sebe,“ spustil Jean. „Vypáčil jste zámek, vylezl jste oknem. Skoro jako byste kdysi býval zlodějem.“

„Já jsem kradl, že by mě za to mohli pověsit, ještě když tě matička držela přisátýho k prsu!“

„A já jsem kradl, že by mě za to mohli pověsit, ještě když jsi trucoval v tom pokoji a propíjel všechny svoje schopnosti.“

„Jsem ten nejlepší zloděj ve Vel Virazzu,“ zavrčel Locke, „ať už za střízliva, nebo nalitej, ať už jsem vzhůru, nebo spím, a ty to sakra dobře víš.“

„Kdysi bych tomu možná věřil,“ odtušil Jean. „Jenže někoho takového jsem znával v Camorru a nějakou dobu už jsem se s ním neviděl.“

„K čertu s tím tvým hnusným ksichtem!“ zaječel Locke, přikročil k Jeanovi a napálil mu ji rovnou do břicha. Jean to spíš zaskočilo než zabolelo a rázně ho odstrčil. Locke odletěl dozadu, snažil se udržet rovnováhu a mával pláštěm – dokud se nesrazil s nějakým chlapíkem, který zrovna přecházel ulici.

„Kam kurva čumíš?“ Byl to muž ve středních letech a měl na sobě dlouhý oranžový kabát a škrobený oblek, jaký nosí úředníci či zákonopisci. Několik vteřin s Lockem zápasil, protože po něm chňapal, aby se udržel na nohou.

„Tisíckrát se omlouvám,“ začal Locke. „Tisíckrát se omlouvám, pane. Jenom jsme se s přítelem bavili. Celé je to moje chyba.“

„Tak to si troufám souhlasit,“ odvětil cizinec, jakmile se mu konečně podařilo odtrhnout Lockeho od klop svého kabátu a odstrčit ho od sebe. „Táhne z tebe jako ze sudu! Podělaní Camořani.“

Locke na něj hleděl, dokud se muž nevzdálil na dobrých dvacet třicet yardů, načež se švihem obrátil k Jeanovi a zamával před ním malým černým koženým měšcem. Zacinkala v něm hojná sbírka těžkých mincí.

„Ha! Co na to říkáš, hmmm?“

„Říkám, že to bylo jak nějaká podělaná hra pro děcka. Sakra, vůbec nic to neznamená.“

„Pro děcka? Umři s řevem, Jeane, to byla ta–“

„Seš prašivec,“ skočil mu Jean do řeči. „Seš umazanější než sirotci ze Stinnýho vršku. Hubneš, i když pro mě teda zůstává velkou záhadou, co vlastně shazuješ. Vůbec jsi nerozcvičoval ty zranění a nenechals nikoho, aby se o ně postaral za tebe. Zalezl jsi do pokoje, klidně sis chátral a celý dva týdny jsi byl v lihu. Už nejseš, cos býval, a je to jenom tvoje chyba, sakra.“

„Aha.“ Locke se na Jeana zaškaredil, zašoupl si měšec do kapsy tuniky a urovnal si plášť na ramenou. „Takže chceš nějakou ukázku. Dobře. Vrať se zase dovnitř, rozeber tu svou pitomou stěnu a počkej na mě v pokoji. Vrátím se za pár hodin.“

„Já–“

Jenomže Locke už si přetáhl kápi, obrátil se a rázoval po ulici do teplé velvirazzské noci.

6

Jean odstranil překážky z chodby ve druhém patře, nechal hostinskému pár dalších mincí (z Lockeho měšce), motal se po pokoji a nechával otevřeným oknem unikat část donedávna uzavřeného opileckého zápachu. Něco ho napadlo, sešel k výčepu a vrátil se skleněnou karafou plnou vody.

Čtyři hodiny nato stále ještě ustaraně přešlapoval, když tu Locke, chvíli po třetí ráno, vtrhl do pokoje. Položil na stůl obrovský proutěný košík, stáhl ze sebe plášť, chňapl po vědru, kterým ho Jean skropil, a hlasitě se do něj vyzvracel.

„Omlouvám se,“ prohlásil, jen co skončil. Byl celý rudý a ztěžka oddechoval, byl stejně mokrý, jako když odcházel, ale nyní za to mohl horký pot. „To víno mi ještě úplně nevyprchalo z hlavy... a nějak mi došel dech.“

Jean mu podal karafu a Locke z ní začal nestydatě chlemtat jako kůň u koryta. Jean mu pomohl na židli. Locke několik vteřin mlčel, potom jako by si najednou všiml Jeanovy ruky na svém rameni a odtáhl se.

„Tak... tady to teda... máme,“ zafuněl. „Víš, co se stane, když mě vydráždíš? Myslím, že budeme muset utéct z města.“

„Co si jako – Cos provedl?“

Locke strhl víko z koše – patřil k těm, jaké obchodníci obvykle používají na přenášení menšího množství zboží na trh a zase zpátky. Ležela v něm podivuhodná směsice všelijakých drobností a Locke je začal vyjmenovávat, vytahovat a ukazovat Jeanovi.

„Copak to tu máme? No, tak tohle je hromádka měšců... raz, dva, tři, čtyři měšce, a všechny jsem sebral střízlivejm pánům tam venku, v otevřenech ulicích. Tady máme nůž, dvě láhve vína, cínový korbel na pivo – je sice trošku otlučený, ale stále je to pěkný kousek. Brož, tři zlaté spony, dvě náušnice – náušnice, pane Tannene, vytažené z uší, a rád bych se podíval, jak byste si s tím poradil vy. Tady máme menší balík krásného hedvábí, krabici bonbonů, dva pecny chleba – takového toho křupavého, do kterého je zapečené všechno to koření, co vám tak chutná. A teď, pro ponaučení jistého škarohlídského a svárlivého zkurvysyna, jemuž je souzeno zůstat beze jména...“

Zvedl třpytivý náhrdelník z propleteného zlata a stříbra. Visel na něm těžký zlatý přívěsek posetý safíry ve stylizovaném květinovém vzoru. Malé šiky drahokamů se blýskaly jako modrý oheň i ve slabé záři jediné lucerny, která jim osvětlovala pokoj.

„Pěkný kousek,“ přitakal Jean, poněvadž na chvíli zapomněl, že by vlastně měl být popuzený. „Ten jsi nečmajzl na ulici.“

„Ne,“ opáčil Locke a dopřál si další vydatný doušek teplé vody z karafy. „Z krku milenky pana místodržícího.“

„To snad nemyslíš vážně.“

„Z jeho zámečku.“

„Já se asi–“

„Z jeho postele.“

„Ty jeden podělanej šílenče!“

„A to pan místodržící spal hned vedle ní.“

Noční klid zdáli pročíslo vysoké zatrylkování na píšťalu, obvyklé svolávací znamení městských stráží všude na světě. O chvilku později se přidalo několik dalších píšťal.

„Možná,“ prohodil Locke s ostýchavým úšklebkem, „že jsem si dovolil trochu moc.“

Jean se posadil na postel a oběma rukama si prohrábl vlasy. „Locke, posledních pár týdnů jsem strávil tím, že jsem budoval dobrou pověst Tavrina Callase coby té největší a nejjasnější hvězdy, která za celé věky věků zavítala mezi tu malou smutnou tlupu řádných občanů tohohle města. Jakmile stráž začne pokládat otázky, někdo ji na mě upozorní... a někdo se zmíní o tom, kolik času jsem tu strávil a kolik času jsem strávil s tebou... a jestli se pokusíme střelit takovýhle skvost v takhle malém městě–“

„Jak už jsem řekl, myslím, že budeme muset utéct z města.“

„Utéct z města?“ Jean vyskočil a namířil na Lockeho obviňující prst. „Zmařil jsi mi týdny práce! Cvičil jsem Týpky – znamení, lsti, lákání, bitky, všechno! Měl jsem v úmyslu... měl jsem v úmyslu začít s výukou vaření!“

„Óóó, tak to už je vážné. Chápu to správně, že zanedlouho by následovala nabídka k sňatku?“

„Sakra, tohle je vážný! Něco jsem budoval! Pracoval jsem, zatímco tys tu zahazoval čas poplakáváním, trucováním a chcaním.“

„To tys pode mnou zažehl oheň, protože jsi chtěl, abych ti zatancoval. No tak jsem ti zatancoval, a myslím, že jsem se vyjádřil jasně. Omluvíš se mi?“

„Omluvit se ti? To ty ses choval jako nesnesitelnej sráč! Mě víc než omlouvá už to, že jsem tě nechal naživu! Celá moje práce–“

„Capa z Vel Virazza? Tak na sebe nahlížíš, Jeane? Jako na dalšího Barsaviho?“

„Jako na dalšího kohokoli,“ odpověděl Jean. „Mohlo to být i horší – co třeba takovej Capa Lamora, Pán jedinýho smradlavýho pokoje? Ze mě by se nestal žádnej podělanej hulvát, Locke. Jsem poctivě pracující zloděj a budu dělat, co bude třeba, abysme měli co do žaludku a střechu nad hlavou!“

„Tak pojď někam jinam a vrať se se mnou k něčemu, co opravdu vynáší,“ navrhl Locke. „Chceš poctivou nekalou prácičku? Tak dobře. Půjdeme a zasekneme si nějakou pořádnou rybu, jak jsme to dělávali v Camorru. Jestli mě chceš vidět krást, tak vyrazíme a krást budeme!“

„Jenže Tavrin Callas–“

„Už umřel,“ dořekl Locke. „Odhaloval přece tajemství Azy Guilly, ne? Tak ať je odhaluje znova.“

„Sakra.“ Jean přešel k oknu a vykoukl ven. Z několika stran se ještě pořád ozývalo pískání. „Sehnat lůžko na lodi možná potrvá pár dní a s tím, co jsi ukradl, se odsud po pevnině nedostaneme – tak příští týden dva teď budou u bran každého prověřovat.“

„Jeane,“ pronesl Locke, „teď jsi zklamal zase ty mě. Brány? Lodě? Prosím tě. Vždyť se bavíme o nás dvou. Dokázali bysme kolem kteréhokoli strážníka v tomhle městě propašovat živou krávu i v pravé poledne. A nazí.“

„Locke. Locke Lamora?“ Jean si se zveličenými pohyby protřel oči. „Páni, kdes celý ty týdny vězel? Já už si myslel, že tu bydlím s nějakým zbědovaným samolibým kreténem, co–“

„Jabka?“ Jean se podrbal ve vousech. „Jabka? Kvůli... fintě s jablečnou kašičkou?“

„Přesně tak,“ přitakal Locke. „Sežeň mi ty věci a já se dám do vaření a za svítání už můžeme být v trapu.“

„Díky,“ řekl Locke.

7

„Bohové,“ zamručel Locke, jak se tak plahočili podél cesty. „Už jsem tak utahaný, že mi to ani pořádně nemyslí. Vážně jsem pěkně zlenivěl.“