Přeložil Kamil Pinta

KATALOGIZACE V KNIZE – NÁRODNÍ KNIHOVNA ČR

Berceli, David

[Revolutionary trauma release process. Česky]

Revoluční metoda uvolňování traumatu : překonej své nejtěžší krize / David Berceli; z anglického originálu The revolutionary trauma release process … přeložil Kamil Pinta. -- První vydání v českém jazyce. -- Praha: Maitrea, 2017. -- 212 stran

ISBN 978-80-7500-278-5

159.913 * 613.86 * 159.974 * 616.895.4 * 613.86:616 * 615.851

– stres (psychologie)

– psychická traumata

– posttraumatická stresová porucha

– psychosomatika

– psychoterapie -- metody

– příručky

615.8 - Fyzioterapie. Psychoterapie. Alternativní lékařství [14]

Julia Cameronová a Emma Livelyová

Umělcova cesta pro rodiče

The Artist’s Way for Parents

Copyright © Julia Cameron, 2013

Translation © Jana Žlábková, 2016

Czech edition © MAITREA a.s., Praha 2017

ISBN 978-80-7500-276-1

David Berceli

Revoluční metoda uvolňování traumatu

The Revolutionary Trauma Release Process

Copyright © David Berceli, 2008

Translation © Kamil Pinta, 2017

Czech edition © MAITREA a.s., Praha 2017

ISBN 978-80-7500-278-5

Obsah

Poděkování

Předmluva

ČÁST PRVNÍ

Stres, úzkost a trauma

1

Život je traumatický

2

Poučení z hurikánu Katrina

3

„Pomoz mi uzdravit se“

4

Když se život nevyvíjí podle našich představ

5

Když se zasekne startér

6

Mimo Freudovu pohovku

7

Jak tělo zvládá trauma

8

Co nám napovídá instinkt

9

Trauma, kam se podíváš

10

Přicházím o rozum?

11

Léčba posttraumatické stresové poruchy

12

„Takové věci se u nás nedějí“

13

Trauma na pracovišti

14

Překlenutí propasti

15

„Bůh pro mě přestal existovat“

16

Krize nás může posílit

17

Zpověď vojáka

18

Tělo a přítomný okamžik

ČÁST DRUHÁ

Metoda uvolňování traumatuTM

19

Metoda uvolňování traumatuTM

20

Cviky

Příloha 1

Osoby pracující v traumatizujících prostředích

Příloha 2

Labyrint vyjednávání a usmiřování

Příloha 3

Vibrační terapie

Poznámky

MAITREA také vydala:

Poděkování

PRACOVAT V TOLIKA ZEMÍCH s takovým množstvím traumatizovaných je zároveň nesmírně náročné a mimořádně povzbuzující. Bez těchto zkušeností s lidmi z celého světa bych toho dnes o lidském utrpení věděl mnohem méně, než vím.

Velikou oporou, bez níž bych se v žádném případě neobešel, mi byli moji přátelé a příbuzní. Z rodiny musím poděkovat svým rodičům, sestrám Denise a Debi, bratrům Frankovi a Michaelovi a švagrové Kathy. S láskou a trpělivostí při mně také vždy stáli moji drazí přátelé Richard, Michael a Kerry, Riccardo, Bob a Jim, Sherry, Anne a Robert. Svou vřelou podporou mi stále znovu dokazovali, jak cennou a důležitou roli hraje v lidském životě skutečné přátelství. Bez vztahů s těmito lidmi bych na své cestě do hlubin lidské duše nedošel tak daleko.

Zvláštní dík patří Constance Kelloughové, majitelce a ředitelce nakladatelství Namaste Publishing, za to, že rozpoznala hodnotu mé práce a otevřela jí cestu do všech koutů světa. Děkuji také svému editorovi, Davidu Ordovi, šéfredaktorovi Namaste Publishing, který mě při psaní neúnavně pobízel k větší přehlednosti a srozumitelnosti.

Předmluva

DAVID BERCELI se po většinu své kariéry pohyboval ve válečných zónách, mimo jiné v Libanonu, na Západním břehu Jordánu, v Izraeli, Ugandě, Súdánu, Jemenu a Etiopii.

Když se jednoho dne v Libanonu skrýval se svými kolegy ve sklepě budovy ostřelované minomety, učinil zásadní postřeh. Všiml si, že v reakci na výbuch granátu sebou všichni v místnosti trhli, shrbili ramena a ohnuli se v pase, jako kdyby se chtěli stočit do klubíčka. Intuice mu napověděla, že toto schoulení se je instinktivní a univerzálně lidskou reakcí na ohrožení.

David, profesí fyzioterapeut, si uvědomil, že při opakovaném zatínání ohýbačů, jež tuto flexi umožňují, se v těchto svalech může hromadit napětí. Současně jej napadlo, že uvolnění tohoto napětí by mohlo být v mnoha směrech blahodárné. Podrobným studiem pak dospěl k zjištění, že významnou roli v tomto procesu hraje jeden konkrétní sval: iliopsoas (sval bedrokyčelní).

Na základě tohoto objevu vyvinul revoluční Metodu uvolňování traumatu (TRPTM) popsanou v této knize: sestavu cviků, která klientům po celém světě přináší pocity úlevy, uvolnění a klidu a často zmírňuje i emoční stavy vyvolané starými traumaty.

Před několika lety jsem se s Davidem setkal prostřednictvím organizace, jež se zaměřuje na podporu zdraví a odolnosti u veteránů války v Iráku. Když mi David popsal svou práci, hned mi bylo jasné, proč jsou jeho cviky (zaměřené na uvolňování svalového napětí) tak účinným nástrojem při léčbě traumat a chronických bolestí zad. Já sám Metodu uvolňování traumatuTM praktikuji a učím ji své přátele a pacienty a dosahuji s ní skvělých výsledků.

Kniha Revoluční metoda uvolňování traumatu je plodem dlouhého procesu objevování a zdokonalování tohoto nového a široce využitelného terapeutického postupu. Poslouží jako praktická příručka všem, kdo si chtějí tuto techniku osvojit. Jednou z předností těchto cviků je také to, že se je může naučit a provádět každý sám a že mohou sloužit jako doplněk k jiným druhům terapie traumatu.

Všechny oběti traumatu trpí pocity bezmoci. Získání kontroly nad svými příznaky, svým tělem a svým životem je tudíž nezbytnou součástí ozdravného procesu. Tato kniha ukazuje, jak na to.

– Robert Scaer, autor knih The Body Bears the Burden: Trauma, Dissociation, and Disease a The Trauma Spectrum: Hidden Wounds and Human Resiliency.

ČÁST PRVNÍ

Stres, úzkost a trauma

1

Život je traumatický

MATKA LOMÍ RUKAMA a dech jí vázne v hrdle. Její desetiletý syn měl být už dávno ze školy doma.

V jiné domácnosti přijíždí manžel na večeři nezvykle brzy. Jde ke svému oblíbenému křeslu a zdrceně do něj klesne. Před chvílí dostal výpověď v práci.

Jinde sedmnáctiletá dívka padá do náruče své matce a mezi vzlyky se jí svěřuje, že nemůže žít bez svého chlapce, který jí právě oznámil, že se s rodinou stěhuje do jiného státu.

Bolestná událost může potkat kdykoli kohokoli z nás. Někteří lidé mají sice snazší a méně stresující život než jiní, těžkým okamžikům se ale úplně nevyhne nikdo.

Máme sklon se těmto zkušenostem bránit. Nepříjemné události nás netěší a nikdo z nás nevítá bolest. Přirozeně se jim snažíme vyhnout. A když už nás zasáhnou, tak jim vzdorujeme.

Tím, že se bráníme nepříjemným zkušenostem, si ale ve skutečnosti jen ubližujeme. Boj, který sami se sebou vedeme, v nás vyvolává úzkost a stres. Život je stále obtížnější a my čím dál napjatější.

Pokud se v nepříjemných situacích ocitáme příliš často, můžeme získat dojem, že se náš život ubírá špatným směrem – že jsme si ho něčím zkazili. Za dennodenní stres a úzkost draze platíme. Organismus je přetížený. Emoční a mentální vypětí může přerůst až v psychické strádání. A to si záhy vybere daň v podobě prudkého poklesu energie a zhoršení fyzického zdraví.

Tím, co poškozuje naše zdraví, však nejsou události samotné, nýbrž naše reakce na ně.

DIAMETRÁLNĚ ODLIŠNÝ PŘÍSTUP

Mahátma Gándhí, Martin Luther King Jr., Matka Tereza a Nelson Mandela jsou příklady lidí, kteří přežili neuvěřitelná muka. Všichni za svého života nesmírně trpěli. A přesto tato skličující, stresuplná období přečkali a díky tomu ovlivnili životy milionů lidí.

Často jsem si v duchu kladl otázku, v čem se tito lidé lišili od většiny z nás. Byli něčím výjimeční? Dokázali využít nějaké úrovně lidského potenciálu, která je přístupná jen hrstce vyvolených?

Když jsem přemýšlel nad jejich životy, uvědomil jsem si, že způsob, jakým se vyrovnávali s životními krizemi, byl jiný než u většiny z nás. Tito lidé se přímo vrhali do těch nejtěžších zkoušek, sestupovali až na dno svého utrpení, prožívali je se vší bolestí, kterou jim přinášelo. Před svou krizí neutíkali, ale naopak v ní setrvali.

Mahátma Gándhí byl nejen pronásledován a vězněn, ale dokonce u svých nejbližších narážel na nepochopení. Ovšem právě proto, že v těchto zkušenostech zůstal plně přítomný a otevřený bolesti, která je provázela, a přistupoval k nim s velkou mírou sebereflexe, pochopil, že jedinou odpovědí na krizi, v níž se ocitl jeho národ, je „nenásilí“. Díky této politice se Indie stala svobodnou zemí. Jak mohlo tak obrovské utrpení přinést tak pronikavý vhled? Jak se mohlo ve vězení zrodit poselství, jež vyzývá lidstvo k přechodu na vyšší úroveň vědomí?

Také Martin Luther King Jr. si v osobním i veřejném životě mnoho vytrpěl. Jeho stoupenci chtěli rozpoutat nepokoje a svrhnout vládu za to, že tolerovala předsudky a diskriminaci. Stejně jako Gándhí, i King Jr. zůstal otevřený bolestným životním zkušenostem. Ponořil se do svého utrpení, zpytoval svou duši a vrátil se zpět s poznáním, že jedinou cestou vpřed je „občanská neposlušnost“. Jak mohlo toto prosté, ale mocné slovní spojení – dvě slova, která se nesmazatelně vryla do vědomí národa – vzejít z takového utrpení?

Když Matka Tereza viděla v ulicích Kalkaty, do jaké bídy mohou klesnout lidské bytosti, rozhodla se, že začne žít mezi nejchudšími z nejchudších. Proč dobrovolně zvolila tak obtížnou životní cestu? Co tím mohla získat? Jakou odměnu očekávala za svou oběť? Když se Matka Tereza pohroužila do utrpení, jímž byla obklopena, její pohled na lidstvo se změnil. Svými činy a slovy je vyzývala k přijetí vyššího vědomí. A byla za to vyznamenána Nobelovou cenou míru, nejvyšším oceněním, jakého se může lidské bytosti dostat.

A konečně Nelson Mandela, muž, jenž strávil sedmadvacet let ve vězení za to, že kritizoval apartheid. Přitom nechtěl nic jiného než dát najevo svou lidskost. Po tolika letech za mřížemi mohl vyjít ven zahořklý, plný zloby a ještě kritičtější k vládě svého národa, než byl na počátku svého věznění. Vždyť jej připravili o nejlepší léta života! A přesto po svém propuštění začal hlásat politiku „usmíření“. Chtěl sjednotit utlačované a utlačitele. K této vizi, která proměnila utrpení statisíců Jihoafričanů v očistnou lekci pro celé lidstvo, dospěl právě díky tomu, že se naučil dívat se na svět prizmatem své vlastní neuvěřitelně kruté životní zkušenosti.

Všichni tito velikáni naší doby, k jejichž životům se ještě vrátíme v jedné z pozdějších kapitol, vybízeli k etičtějšímu, mravnějšímu, láskyplnějšímu a celkově lidštějšímu životu. Svým osobním příkladem demonstrovali, že když se ponoříme do svých nejtěžších krizí, vyjdeme z nich proměnění, odměnění úžasným darem nového vidění.

To jediné, co většinu z nás od těchto výjimečných osobností odlišuje, je náš sklon před krizemi uhýbat, oddalovat je nebo je ignorovat. Chceme se za každou cenu vyhnout bolesti a utrpení. Já jsem ale přesvědčen, že tímto uhýbáním, strachem a popíráním se ochuzujeme právě o ty zkušenosti, které mohou přispět k rozvoji našeho vědomí. Zříkáme se tím možnosti stát se takovými, jakými bychom si přáli být a jakými je nám dáno být.

SMIŘ SE S TÍM, CO JE

Tím, že se bráníme nepříjemným zkušenostem, přiděláváme starosti sobě i lidem ve svém okolí. Poškozujeme sami sebe i své vztahy s druhými.

Jednou ze základních tezí této knihy je, že vzdorovat čemukoli ve svém vlastním životě je kontraproduktivní. Vzdor vůči tomu, co se děje, pouze prohlubuje naše utrpení. Uvědomění si tohoto faktu je prvním krokem ke změně přístupu.

Jak zvládat stresové situace tak, aby nás nevykolejily, neproměnily nám život v bitevní pole a nepodlomily naše zdraví?

Stresujícím událostem se nevyhneme, takže nejmoudřejší reakcí na ně je nechat je přirozeně proběhnout.

Člověk, jako každý živý organismus na této planetě, je stvořen k tomu, aby prožíval, snášel a přežíval stresující události. A dokáže je nejen přežít, ale také se z nich poučit a adaptovat se na ně. Kdybychom se neuměli poučit ze stresujících zkušeností, náš druh by dávno vyhynul. Skutečnost, že tu stále ještě jsme, je důkazem toho, že jsme se poučili ze stresů, které přežili a na které se adaptovali naši předkové.

V našem životě nikdy nebude nouze o situace vyvolávající stres a úzkost. Jakmile se s touto skutečností smíříme, odehraje se v nás zásadní změna. Uvědomíme si, že tyto krize nejsou ničím negativním. Zjistíme, že nám mohou naopak prospět.

KDYŽ ŽIVOT UTAHUJE ŠROUBY

Stres a úzkost nejsou totéž, přestože k sobě mají blízko a často jdou ruku v ruce.

Stres vychází z pocitu, že by se nemělo dít něco, co se děje.

Když máme za to, že v našem životě něco není tak, jak by mělo být, stavíme se na odpor. V duchu vzdorujeme tomu, co se děje. To je pocit, který označujeme jako stres. Vyskytl se problém a my se ho chceme zbavit, přetrpět ho, mít ho za sebou. Jinak řečeno, utíkáme před životem, jaký je.

Úzkost pramení z pocitu, že by se mělo dít něco, co se neděje.

Když jsme přesvědčeni, že by se mělo dít něco, co se neděje, bažíme po tom, bolestně po tom prahneme, často tak silně, že nám tato touha bere schopnost těšit se z toho, co právě zažíváme. Touha po něčem, co není, v nás vyvolává nespokojenost se životem, jaký je. Dopad na duševní a tělesné zdraví je stejný jako při stresu.

Jak při stresu, tak v úzkosti toužíme být jinde, než kde právě jsme. Nejsme šťastní. Život, který vedeme, nás nenaplňuje. A přestože bychom tomuto stavu rádi unikli, jsme nuceni jej snášet, protože nevíme, jak z něj ven. Tělem jsme tady, ale myslí jsme jinde – naše já je bytostně rozpolcené.

Tyto chvíle většinou překonáme. Jakmile prožijeme něco, co vnímáme jako pozitivní, zapomeneme na to, co by „mělo“ nebo „nemělo“ být.

Problém s pouhým „přetrpěním“ stresujících nebo skličujících situací je v tom, že ačkoli se nám může zdát, že život jde dál, ve skutečnosti se nic nemění. Okolnosti se možná zlepšily, ale my sami jsme zůstali stejní. Naopak jsme tím ještě zvýšili svou náchylnost ke stresu a úzkosti, takže až nás potká další nepříjemnost, budeme vůči ní ještě bezmocnější. Protože byla stresující událost zahlcující a my jsme ji neuměli zpracovat, nemohli jsme jí dovolit, aby nás proměnila, a vyšli jsme z ní tudíž ještě zranitelnější. Jak může být taková krize darem, který nás promění, si vysvětlíme v jedné z pozdějších kapitol.

Stres a úzkost mohou být zprvu tak nesnesitelné, že se na nic jiného než na útěk nezmůžeme. Vesmír nám ale v pravou chvíli umožní tyto pocity znovu prozkoumat – a bude to dělat tak dlouho, dokud se s nimi nevypořádáme. Život, jak se zdá, umí utahovat šrouby každému přesně na míru. Naskytne se nový problém, pochopitelně o stupeň vážnější. Stres a úzkost na nás budou doléhat stále silněji, až nás uvrhnou do hluboké krize. Nová situace vystaví náš nervový systém zátěži, kterou nebude schopen zvládnout, a my prožijeme dramatičtější reakci, jejíž dopady budou dlouhodobější.

TRAUMA JE INDIVIDUÁLNÍ

Kromě stresu a úzkosti prožívají mnozí z nás také traumata. Že jedinec prožívá trauma, nemusí být pro jeho okolí zřejmé, neboť událost, která je pro jednoho zahlcující, může být druhými prožívána jinak.

Zda bude zkušenost pro člověka traumatizující, či nikoli, závisí na faktorech, jako jsou věk – uvažte, o kolik je zranitelnější malé dítě nebo starý člověk –, vážnost nebezpečí a míra hrozící fyzické újmy, možnost úniku, schopnost osoby zvládat obtížné situace a kumulativní efekt předchozích traumat.

Například válečná zkušenost může být pro jednoho vojáka v důsledku jeho osobní anamnézy traumatizující, zatímco jiný ji může vnímat pouze jako znepokojivou. Po automobilové nehodě se může jeden člověk bát sednout za volant celé roky, zatímco jiný překoná strach během několika týdnů.

Trauma by nikdy nemělo být považováno za známku slabosti. Naše reakce na potenciálně traumatizující události je totiž instinktivní a neovlivnitelná vědomím. O tom, zda budeme nebo nebudeme traumatizovaní, nerozhodujeme – je to automatická reakce.

Jak ještě uvidíme, traumatická reakce je ve skutečnosti pozitivní, nikoli negativní reakcí. Není projevem slabosti, nýbrž sebeobranným mechanismem těla. Základní pohotovostní systém organismu se aktivuje, aby zvýšil naše šance na přežití.

Trauma může být fyzické i psychické. Může postihnout tělo nebo mysl, nebo oboje zároveň. Tak či onak je nevyhnutelnou součástí lidské zkušenosti. Trauma zažije v určité míře každý.

Jakkoli je trauma nevyhnutelnou součástí života – výsledkem sebeobranné reakce těla –, stále představuje dramatickou zkušenost, otřes, kterému bychom se raději vyhnuli. Ano, traumata jsou nedílnou součástí lidské zkušenosti a našeho evolučního procesu. Ať se před nimi chráníme sebevíc, všem předejít nemůžeme.

SYSTÉMOVÝ ŠOK

Pro většinu z nás je nepředstavitelné, že by trauma mohlo v lidském životě plnit nějaký účel. Tento náš pohled na traumatické zkušenosti bychom měli změnit.

Trauma je v lidském životě naprosto běžným jevem. Už náš příchod na svět je traumatický. Porodní proces je bolestnou zkušeností, při níž jsme drceni a vypuzováni, někdy dokonce vytahováni kovovými nástroji. Nebývá to dvakrát milé přivítání.

Když poprvé spatříme světlo světa, pro náš organismus je to šok. Chladná místnost plná oslňujícího světla a hluku vydávaného jinými lidskými bytostmi představuje dramatickou změnu oproti tmě a příjemnému teplu dělohy, na něž jsme byli zvyklí. Není divu, že v tak nehostinném prostředí ohlašujeme svou existenci srdceryvným křikem.

Jako nemluvňata v kolébce nás trápí hlad, koliky, vyrážky a mnoho dalších nepříjemností, kterým nerozumíme a na něž neumíme reagovat jinak než bezmocným, hlasitým nářkem.

Po nějaké době zjistíme, že se můžeme přesouvat z místa na místo. Naše pohyby jsou zprvu nejisté a nevyhneme se srážkám s tvrdými předměty. Stresující jsou i úleky při častých pádech, jež provázejí naše první krůčky.

Ještě ani nestojíme na vlastních nohou a už zjišťujeme, že život bude samá boule, modřina a pláč, ať už způsobený fyzickou bolestí nebo pošramoceným egem.

„ZATNI ZUBY“

Cesta k osamostatnění je traumatizující jak fyzicky, tak psychicky. Sociálním podmiňováním nám naše kultura ve skutečnosti způsobuje hluboké psychoemoční trauma. Situace, v nichž je naše sociální já ohroženo pocity odmítnutí, studu nebo strachu ze selhání, nás nutí reagovat stejně, jako kdybychom byli ohroženi fyzicky. Tělo zaujme bázlivý postoj se shrbenými rameny a svěšenou hlavou – stejně jako při fyzickém traumatu.

V raném dětství jdou i ty nejradostnější zážitky často ruku v ruce s traumaty. Ve skupině dětí se například vždycky najde někdo, kdo bude chtít hračku, se kterou si právě hrajeme. Radost ze hry ve vteřině vystřídá pláč, záchvat vzteku a trauma, když nás dospělý, který na nás dohlíží, odtáhne z pískoviště nebo z dvorku sousedů a začne na nás křičet nebo nám dokonce naplácá na zadek.

Dalším traumatem je nástup do jeslí nebo školky. Místo abychom zůstali v bezpečí po boku rodiče nebo pečovatele, jsme náhle ponechání po většinu dne mezi cizími lidmi – a mnozí to hořce opláčeme: „Mami, tati, nenechávejte mě tu!“

Když začneme chodit do školy, můžeme se setkat s šikanou, velkým postrachem školních hřišť a autobusů. Málokdo projde vzdělávacím systémem, aniž by šikanu zažil. A opakovaná šikana může být pro dítě mimořádně traumatizující.

Jeden příklad za všechny. Rodiče jedenáctileté afroamerické dívenky se rozhodli poslat svou dceru do školy v kulturně odlišné čtvrti na druhém konci města. Do té doby přicházela do styku hlavně se středostavovskými afroamerickými a japonskoamerickými rodinami. Nebyla tudíž připravená na kulturní střet, k němuž došlo, když začala jezdit autobusem do školy plné bílých dětí z bohatých rodin.

První traumatický zážitek se dostavil, když ji v přeplněném autobuse – nastupovala na jedné z posledních zastávek – nechtěl nikdo nechat sednout vedle sebe. Protože působila „nesměle a outsidersky“, nikdo se neměl k tomu, aby jí udělal místo. Den co den musel řidič přikazovat jedné ze školaček, aby se posunula, a i tak naše dívenka pokaždé seděla sotva na deseti centimetrech.

Každé ráno balancovala celých pětadvacet kilometrů na kraji sedadla, aby nespadla do uličky. Vedle ní seděla nepřející školačka, která škodolibě zneužívala její skromnosti, mírnosti a nekonfliktnosti a odmítala jí uvolnit víc místa.

V jistých obdobích života se k sobě děti bohužel dokážou chovat velmi krutě. Pro toho, kdo je odstrkován, je to stresující, skličující, traumatické. Afroamerická dívenka většinu jízd do školy tiše proplakala.

Ve škole nakonec kulturní šok nebyl tak velký, jak se obávala. Zjistila, že má hodně společného s jednou z místních dívek, a skamarádila se s ní. Ta si kvůli tomu ovšem prožila své vlastní trauma. Děti z její čtvrti si začaly špitat a chichotat se za jejími zády. Brzy se jí začaly posmívat, říkat o ní, že je zrádkyně, a častovat ji nadávkami, které ji hluboce zraňovaly.

Pro dospívající dítě je důležité, aby zapadlo mezi své vrstevníky, a přitom zároveň našlo svou vlastní identitu. Pokud tato identita příliš vybočuje, přijde trest v podobě ostrakizace – kterou dnes a denně zažívá nespočet školáků.

Prostředí našich škol je stresující. Mnoho dětí v něm vyrůstá ve stavu hluboké úzkosti. A většině nezbývá než „zatnout zuby“.

STRES V RODINĚ

2

Poučení z hurikánu Katrina

DOŽIVOTNÍ TREST?

NOVÁ PŘÍLEŽITOST