Přeložila Jana Žlábková

KATALOGIZACE V KNIZE – NÁRODNÍ KNIHOVNA ČR

Moss, Robert

[Sidewalk oracles. Česky]

Věštby na každý den : hry se znaky, symboly a synchronicitou v každodenním životě / Robert Moss ; z anglického originálu Sidewalk oracles ... přeložila Jana Žlábková. -- První vydání v českém jazyce. -- Praha : Maitrea, 2017. -- 270 stran

ISBN 978-80-7500-271-6

159.961-022.358 * 133.3

– synchronicita

– věštění

– populárně-naučné publikace

159.96 - Zvláštní duševní stavy a procesy. Hlubinná psychologie [17]

Robert Moss

Věštby na každý den

Sidewalk Oracles

Copyright © Robert Moss, 2015

Translation © Jana Žlábková, 2016

Czech edition © MAITREA a.s., Praha 2017

ISBN 978-80-7500-271-6

Obsah

Pochvalné recenze na knihu Věštby na každý den

Úvod 

ZEMĚ PROMLOUVÁ

PRVNÍ KAPITOLA

Opravdové kouzlo

DRUHÁ KAPITOLA

Procházka kolem Jungovy věže

TŘETÍ KAPITOLA

Jak se stát kairomancerem

ČTVRTÁ KAPITOLA

Kniha pouličních orákul

PÁTÁ KAPITOLA

Ve vzdušných sférách

ŠESTÁ KAPITOLA

Liščí příběhy

PODĚKOVÁNÍ

POZNÁMKY

DOPORUČENÁ LITERATURA

REJSTŘÍK

Pochvalné recenze na knihu Věštby na každý den

„V knize Věštby na každý den Robert Moss odstraňuje roušku, jež nás odděluje od základních vzorců a procesů, jaké dávají životu smysl, směr a radostný údiv. Jde o nesmírně potřebný lék proti umrtvujícím tvrzením materialistické vědy, která říká, že život nemá účel a že záměr a vůle jsou pouhé iluze. Tato kniha je vzpruhou pro duši.“

Larry Dossey, MD, autor knihy One Mind: How Our Individual Mind Is Part of a Greater Consciousness and Why It Matters

„Když jsem přečetl prvních pět stran knihy Věštby na každý den, nemohl jsem se už od ní odtrhnout. Robert Moss nabízí čtenářům z nesmírně široké historické perspektivy pohled na smysl života, jenž je velmi názorný a ukazuje cestu k osvícení. Vyzkoušel jsem jeho osmnáct her se znameními, symboly a synchronicitou a můžu potvrdit, že nechat se vést autorovými radami je ohromně přínosné a zábavné. Mossova kniha je inspirací a umožňuje nám poznávat vzájemné propojování energií z různých realit a prolínání událostí z paralelních světů. Ukáže vám, jak můžete procházet rozšířenou realitou s novým vědomím a schopností všímat si pomoci, jaké se nám všem dostává na každém kroku.“

Joyce Hawkesová, PhD, autorka knihy Cell-Level Healing

Úvod 

ZEMĚ PROMLOUVÁ

Všechno k vám promlouvá.

Tarotový Blázen vyskočil z balíčku

a kráčí po cestě

s pytlem plným vzorců tohoto světa,

aby vám připomněl (budete-li naslouchat),

že kdo je moudrý, jeví se ostatním jako šílený

− ale nechová se jako naprostý hlupák.

Slepice na dvoře vás mohou naučit

rozvíjet vše, co potřebujete,

aby se z vejce skrytého uvnitř vyklubal drak.

Kolem přeletí jestřáb a bude se víc zajímat o vás

než o slepici, jež bývá jeho večeří.

Jste připraveni vzlétnout na jeho křídlech,

sdílet jeho pohled a shlížet z jeho oblohy

na cesty svého života?

Vše se spojuje, abyste byli schopni vnímat,

co chystají nebe a země.

Když si myslíte, že jste sešli z cesty,

když jsou mezi vámi a vašimi sny

hory ze skla a betonu,

objeví se ti, kteří se pohybují za oponou

našich konsenzuálních halucinací,

a promlouvají jako vítr ve stromech,

jako volání ptáka, jako štěkání lišky

a odhalí vám naprosto nečekané cesty.

Stačí mít bystrý sluch a svěží zrak.

PRVNÍ KAPITOLA

Opravdové kouzlo

Existuje pouze jeden společný dech a jeden společný proud,
protože všechno je ve vzájemném souladu.

HIPPOKRATES

VYDÁVÁME SE NA CESTU opravdového kouzla, jež nám umožňuje přinášet dary z jiného světa do tohoto světa. Děláme to, když se nám zdají sny a vzpomeneme si, že se z nich můžeme s něčím navrátit. Ve snech se odebíráme do jiných realit nabízejících vedení, zasvěcení, výzvy, dobrodružství a léčení. Když si z těchto výprav něco přineseme a v běžném životě pak využíváme získané rady a energii, uvádíme v praxi opravdové kouzlo.

V noci sníme. Do snů se odebíráme naprosto spontánně. Ale můžeme to dělat i tak, že naše noční dobrodružství jsou záměrná. Sníme s jasnou hlavou a vnímáme, že se nám zdají sny, a jsme schopni vědomě putovat do říše snů. Můžeme se stát šamany a cestovat záměrně v naprosto bdělém stavu, abychom zanesli bubínek na neobvyklá místa a navrátili se zpět s dary.

Stejně vědomě jako ve snech můžeme kráčet i po cestách běžného života, na nichž se učíme rozpoznávat, jak k nám svět promlouvá pomocí znamení a symbolů a jak se ve hře synchronicity odhaluje hlubší řád událostí. Při vědomých výpravách, jaké podnikáme v noci ve snech, se dostáváme blíž či dál do jiných řádů reality, kde neplatí zákony lineárního času a newtonovské fyziky. Síly hlubší reality se prostřednictvím synchronicity snaží proniknout zdmi našich konsenzuálních halucinací, aby nás probudily. Občas to dělají, protože nás chtějí podnítit k určité činnosti a potvrdit, že jde o správné rozhodnutí. Jindy se projevují, aby nás zastavily, a upozorňují, že se dopouštíme velkých chyb.

Díky synchronicitě dostává vesmír osobní rozměr. Každý, kdo vědomě sní, ji využívá každý den po celých čtyřiadvacet hodin. Přestože slovo synchronicita pochází z moderní doby – Jung ho vymyslel, protože si všiml, že lidem činí problémy mluvit o shodě okolností – jde o jev, jenž je známý a vysoce uznávaný od pradávných časů. Řecký filozof Hérakleitos prohlásil, že nejhlubší řád vesmíru, jejž prožíváme, je důsledkem faktu, že si „dítě hraje s kostkami“ v jiné realitě. A podle toho, jak kostky padnou, si všímáme dozvuku projevujícího se jako souhra okolností.

Jsme-li hodně pozorní, zjistíme, že každý den dostáváme z okolního světa různá znamení. Synchronní událost funguje jako dopravní značky oznamující, kde máme zastavit, kde je slepá ulice a který pruh je vyhrazený rychlým vozidlům. Kromě takových znamení se pohybujeme v poli symbolické rezonance, jež odráží nejen naše vnitřní témata a úvahy, ale navíc potvrzuje správná rozhodnutí nebo upravuje nasměrování. Symbol je víc než znamení a spojuje vše, co už víme, s tím, co ještě nevíme.

Pomocí odvíjející se synchronicity poznáváme a prožíváme skrytý řád událostí, základ našeho světa a našeho života. Ve filmu Matrix je scéna, v níž černá kočka projde dvakrát úplně stejným způsobem po místnosti, a stejně tak nám motivy shody okolností (v angličtině se jim souhrnně říká „coincidence“, ale já jsem vymyslel slovo reincidence, abych zdůraznil jejich opakování) mohou ukázat, že konsenzuální realita nemusí být tak pevná a hmotná, jak jsme předpokládali.

Tato kniha vám nabízí vedení a pomoc při vědomém cestování ve snu bdělého života. Ukážeme si, jak k vám svět promlouvá mnoha hlasy prostřednictvím znamení, symbolů a synchronicity, a zjistíme, jak z nich můžeme získávat vedení, radost a hlubší poznání o smyslu všeho, co se s námi a kolem nás děje. Jde spíše o praktickou než o teoretickou knihu, protože se řídím radou Gryfona:

„To nám vysvětlete,“ řekl Paželv.

„Ne, ne! Nejdřív dobrodružství,“ zvolal netrpělivě Gryfon, „vysvětlování trvá vždycky příšerně dlouho.“

[Lewis Carroll, Alenka v říši divů]

Dobrodružství jsou mnohem zábavnější než vysvětlování a příběh je nejsnazším způsobem, jak se dostaneme k pravdě o určité záležitosti a můžeme ji dál šířit. Začnu třemi osobními příběhy, protože souhlasím s Markem Twainem, který řekl: „Nepřeji si, aby mi o Měsíci vyprávěl někdo, kdo tam nebyl.“ Následující příběhy se netýkají cesty na Měsíc (o té jsem psal v jiných knihách), ale líčí setkání s hlubší realitou na zcela obyčejných místech: v hospodě, na běžné městské ulici a na dvorku.

Chcete-li se setkat se silami hlubšího světa nebo slyšet, jak promlouvají orákula, nemusíte putovat daleko. Pořád se nacházíte v centru mnohorozměrného vesmíru. Brány do jiného světa jsou otevřeny všude, kde jste, a doprava proudí oběma směry.

MÍSTO V LIŠÁKOVĚ HOSPODĚ

Lišák dal svolení, aby v názvu hospody bylo jeho jméno, a už to samo mě mělo upozornit, že pokud si tam dám pivo a něco malého k snědku, určitě nepůjde o běžnou záležitost. Na ceduli byl nápis: The Firkin and Fox. Zní sice hodně staroanglicky, ale používá se na americké straně velké louže pro řetězec restaurací na letištích, ve kterých nemají točené pivo a na jídelním lístku nejspíš nenajdete párek v rohlíku. Ale v dlouhé hale letiště Washington Dulles to bylo zjevně jediné místo, kde měli otevřeno, a protože jsem dostal chuť na kapku alkoholu, řekl jsem si, že si to stejně pořádně užiju.

Ten den byl od samého začátku hodně zvláštní. Nastal jakýsi posun a já jsem cítil, že tenhle svět není hmotný a pevně daný. Takový pocit se dostaví, když se roviny pokřiví a vy náhle cestujete podle úplně jiného itineráře, než jaký jste si původně vymysleli a potvrdili e-mailem. Bylo časně ráno a já jsem zjistil, že první let, kterým měla začít moje dlouhá cesta, byl zrušený. Musel jsem čekat dvacet minut v dlouhé frontě, než mi ochotný pán za přepážkou našel jiný spoj. A tím jsem se ocitl v Dulles místo v Newarku. Prostě se to stalo. Takové změny plánu vnášejí do hry energii Šprýmaře. Pokud se dokážete vyhýbat poruše osobnosti a nejste alergičtí na překvapení, často zjišťujete, že věci a lidé se spojují velmi neobvyklými způsoby a přinášejí vám přinejmenším dar nového zajímavého příběhu.

Nicméně zpočátku to nevypadalo, že Firkin a Fox se stanou částí mého příběhu. To místo bylo plné a doslova tam nebylo k hnutí.

Už jsem chtěl odejít a náhle jsem si všiml, že jedna žena zjevně chce sestoupit ze židle stojící u baru. Vedle ní stál mladík, jenž se ochotně sehnul, aby jí pomohl se zavazadly. Vydal jsem se k baru, a když mě žena míjela, poděkoval jsem jí a dodal: „Načasovala jste to skvěle.“

„S tím mladíkem se nebudete nudit,“ zněla její dost nejasná reakce.

Mladík u baru se choval dost podivně a právě přeskočil z místa, na němž předtím seděl, na uvolněnou židli. Nakonec usoudil, že na jeho původní místo si sednu já, což jsem chápal jako jasně daný závazek. Mladík měl bledý obličej, ve kterém pluly oči modré jako pomněnky, a tvářil se značně zoufale.

Pak prohlásil: „Já vím, že patříte mezi staršiny. Požádal jsem o pomoc někoho staršího.“

A pak mě vyzval, ať zkusím uhodnout jeho věk. Udělal jsem to a trefil jsem se. Bylo mu dvacet dva let. Jeho hlas zněl velmi naléhavě: „Můžete mi dát nějakou radu do života?“ „Nikdy neodcházejte z domova bez smyslu pro humor.“

„Já vím. Ale když já jsem hrozně prudký a dost agresivní. Třeba když někdo vrazí do okraje židle, na které sedím“ – a bouchl do okraje mé židle, abych věděl, jak to myslí – „mám chuť vyskočit a dát mu pěstí.“

Ještě jednou prudce udeřil do mé židle, ale já jsem udržel pivo i trpělivost. A pak jsem rozvážně řekl: „Povím vám ještě jednu důležitou věc o životě. Vždycky se můžu svobodně rozhodnout, jaký zvolím postoj.“

Přestal bušit do mé židle. „No jasně, máte pravdu. Je úžasné, že sedíte vedle mě a říkáte mi zrovna tohle.“

Naklonil se ke mně, jako by potřeboval podrbat za uchem. Někoho mi připomínal. Ale koho? Pak mi to došlo. Podobal se Glumovi z Pána prstenů, když byl v lepším a příjemnějším rozpoložení. Navíc neměl na hlavě jediný vlas, což onu asociaci ještě posilovalo.

Pak mi řekl, že se vypravil do San Franciska, kde chce začít nový život. A dodal, že v Bay Area vůbec nikoho nezná. Ujistil jsem ho, že si určitě brzy najde přátele, a dal mu pár užitečných rad o městě.

Ten mladík ode mě chtěl ale ještě něco jiného, což jsem v tu chvíli ještě nedokázal rozpoznat.

Povídal a vyptával se a já jsem postupně cítil, jak jeho potřeba nabývá podobu a jaká je za ní skryta historie. Mluvil o své rodině, která žije ve Virginii, a o otci, jehož vylíčil jako tvrdého vojáka ze staré jižanské školy. Prý si s ním vůbec nerozumí. A dodal, že nedávno ho otec zesměšnil a v podstatě se ho zřekl, což mladíka velmi ranilo. Nemusel jsem využít svou intuici naplno, abych poznal, že jeho otec nebyl schopný přijmout fakt, že syn je homosexuál.

Řekl jsem mu, že i já pocházím z podobné rodiny a s otcem jsem se mnoho let nestýkal. Náš vztah se obnovil až tři roky před jeho smrtí, kdy se z nás stali nejlepší přátelé. Poradil jsem mu, že kdybych byl v jeho situaci, snažil bych se s otcem alespoň nějak vycházet, dokud ještě žije.

„Naskočila mi z vás husí kůže.“ Ukázal mi ji. Napřáhl paži, abych viděl, že si nevymýšlí.

„Z pravdy naskakuje husí kůže.“

Mladík se rozplakal a jeho slzy smáčely moje rameno.

„Přišel jste do baru,“ řekl přerývaně a zavzlykal, „posadil jste se a pak jste mi řekl nejdůležitější věc, jakou jsem kdy slyšel.“

„A teď vám povím ještě něco. Svět k nám promlouvá pomocí shody okolností a takzvaně náhodných setkání. Jde o jakýsi zázrak.“

„Takže vy jste kouzelník? Proboha, vždyť jste mě u baru přiměl k pláči.“

„Ta paní, která mi uvolnila místo, mi na vás podala velmi dobrou referenci.“

Začal jsem se chystat k odchodu.

„Uvidím vás ještě někdy?“

„Ne, tohle byla naše chvíle. Už se nebude nikdy opakovat.“

Chtěl mi zaplatit hamburger a pivo. Samozřejmě jsem mu to nedovolil.

„Můžete mě aspoň obejmout?“

Objal jsem ho.

Jak jsem kráčel odletovou halou, otočil jsem se a podíval se na lišáka na ceduli. A v duchu jsem řekl: Děkuju. Měl jsem hluboký pocit, že naše náhodné setkání stáhlo zoufalého mladíka zpátky přes okraj sebevraždy. Náhodná setkání často nebývají vůbec náhodná.

„NEMŮŽE NÁS ZABÍT OBA SOUČASNĚ, ŽE NE?“

JEDNO Z KAŽDODENNÍCH ORÁKUL, kterých si Řekové vždy velmi vážili, se nazývá kledon. Kledon jsou zvuky, slova či nejasný hluk přicházející z ticha. V ruchu a shonu městské ulice jsem jednou v létě obdržel kledon, jenž mi poskytl naprosto přímé vedení v hodně složité situaci. Nejenže mi ji odhalil tak, že jsem byl schopný pochopit její podstatu, ale navíc mi ukázal rychlý a praktický způsob, jak jsem ji mohl ohleduplně zvládnout a dovést do šťastného konce.

Kledon bývá často něco, co jen tak zaslechnete – například útržek rozhovoru, píseň z kolemjedoucího auta, výkřik ptáka nebo siréna sanitky. Inspirací kledonu, jenž mi byl toho dne poslán, se stal můj pejsek Oskar.

Oskar je malý knírač a váží asi devět kilogramů. Má spoustu obdivovatelů. Často se stává, že než obejdeme blok, třikrát se ozve zvolání: „Ten je ale roztomilý!“ Ale onoho rána byl podnětem k úplně jiné poznámce.

Po snídani jsem se vydal s Oskarem do parku a v duchu jsem rozebíral otázku, jestli jsem schopný zvládnout dva velké projekty, do nichž jsem se chtěl toho roku pustit. Oba by vyžadovaly hodně času, energie a soustředění. A navíc hrozila možnost, že by spolu mohly soupeřit, takže bych nakonec nejspíš upadl v nemilost u obou manažerů, kteří je řídili.

Toho rána jsem nepožádal o určité vedení a radu. Ale to téma mi stále znělo v mysli, když náhle kdosi vystoupil z auta stojícího u chodníku kousek od našeho domu. Vyndal z vozu velkou krabici, dal si ji na rameno, a když se ke mně přiblížil na doslech, ukázal bradou na mého psa a řekl: „Nemůže nás zabít oba současně, že ne?“

Překvapeně jsem na něj pohlédl. Většinou mívám v zásobě pohotovou odpověď, ale tehdy jsem šel dál a snažil se přijít na kloub oné nečekané poznámce. Cítil jsem, že je za ní skrytý vtipálek většího kalibru.

Pohrával jsem si s různými spojeními humorné otázky, kterou pronesl ten neznámý muž, a vnitřním konfliktem, jaký mi chvíli předtím probíhal myslí. Vnitřní otázka zněla: Dokážu zvládnout dva nové projekty současně? A kledon, který jsem dostal, říkal: „Nemůže nás zabít oba současně, že ne?“ Nemusel jsem si příliš lámat hlavu, abych odhalil spojení. Bylo mi sděleno, že se mám zabývat projekty postupně.

Přijal jsem tu zprávu. Nemohl jsem „zabít“ dva velké projekty současně. Musel jsem „zabít“ jeden, jinak řečeno vzdát se ho, abych se mohl pořádně věnovat druhému a úspěšně ho dokončit. Věděl jsem, jaký projekt nechám zatím být. Jakmile jsem se rozhodl, potřeboval jsem najít správný způsob, jak mám jednat s velmi příjemným manažerem, kterého budu muset zklamat.

O pár hodin později jsem zvedl telefon. Manažer nebyl nadšený, když jsem mu sdělil, že se plán nebude realizovat, protože jsem dal přednost jiné společnosti a jinému projektu. Náš rozhovor byl značně napjatý až do chvíle, kdy jsem mu vyprávěl příhodu se psem. Když jsem opakoval kledon „Nemůže nás zabít oba současně,“ manažer se hlasitě rozesmál. A vykřikl: „Chápu to!“

Poděkoval jsem mu a spokojeně jsem pokynul Šprýmaři, jehož jsem toho dne cítil skrytého za neobvyklým vtipem na ulici.

KNIHA MRTVÝCH A NEZBEDNÁ VEVERKA

ČÍM JE SITUACE vážnější, tím důležitější je uchovat si smysl pro humor. A smrt je příliš závažná, než abychom k ní přistupovali s vážností.

Jedné mrazivé noci jsem seděl doma a usilovně pracoval na knize, která pak vyšla pod názvem Snílkova Kniha mrtvých (The Dreamer’s Book of the Dead), když jsem náhle ucítil, že do hry vstupuje mytický Šprýmař v podobě malého chlupatého zvířátka, žijícího na našem dvorku. Byly čtyři hodiny, ale ještě jsem byl vzhůru, protože jsem byl odhodlaný rozluštit právě oné noci Yeatsův kód. Slavný irský básník William Butler Yeats si za jeden z největších cílů svého života stanovil předat lidem velký moderní mýtus, jakousi Knihu mrtvých, jež by byla v souladu s klasickými díly z Egypta a Tibetu, ale používala by obrazy a formy, jaké se víc hodí do současného světa. Yeats měl díky nesmírné síle svého básnického projevu schopnost rozvíjet onu představu. Celý život zasvětil experientálnímu zkoumání říší duchů a duší a jeho experimenty se „sdílením vizí“ a dovednosti zkušeného člena slavného ezoterického řádu mu umožnily nashromáždit spoustu materiálu k napsání Knihy mrtvých, jež by byla založena na osobních zkušenostech a pojednávala o zásadních věcech.

Nakonec se mu sice podařilo vytvořit dvě verze knihy, kterou nazval Vize (A Vision), ale vyčerpal tím sám sebe i své čtenáře. Oné noci jsem byl rozhodnutý následovat ho až tam, kam tehdy dospěl. Ve čtyři hodiny v noci mě bolela hlava a složitost jeho poslední verze Vize mě úplně udolala. Yeatsova poezie od mládí podněcovala moji fantazii a nechával jsem se s nadšením unášet na jejích křídlech, ale v případě jeho pokusu o napsání Knihy mrtvých (části Vize nazvané „Rozsudek duše“) jsem cítil, jak mi doslova třeští hlava a brána vnímání se pomalu uzavírá.

Té zimy jsem žil a pracoval v přízemí svého rodinného domu v malém městě ležícím v průmyslové zóně na severovýchodě. Ten prostor byl moje jeskyně. Vydal jsem se do ložnice, naházel šaty na zem a nahý jsem vklouzl pod pokrývku. Vydal jsem se na cestu do země snů, ale náhle jsem zaslechl přímo za hlavou podivné zvuky. Cosi tam škrábalo a drápalo a chrastilo a poskakovalo a – no vážně – hryzalo a chroupalo.

Veverky. Uvědomil jsem si, že občas slýchávám, jak pobíhají kolem verandy i pod ní. A protože venku výrazně klesla teplota, sbíraly starý papír a listí a různé věci ze zahrady, aby si pod schody vybudovaly pelíšek, kde by se trochu zahřály. A až do oné chvíle jsem necítil potřebu zasahovat do jejich aktivit a v něčem jim bránit.

Byl jsem velmi unavený. Možná kdybych si přetáhl přikrývku přes hlavu, dokázal bych nevnímat zvuky ozývající se za zdí.

Slyšel jsem škráby, chrasty a BUCH! Poslední zvuk přesně zněl, jako kdyby někdo klepal.

Uvědomil jsem si, že moje snaha ignorovat veverky není úspěšná. Nedaleko postele byly schody vedoucí do zahrady, ale mnoho let jsme je nepoužívali. Odtáhl jsem stolek, který stál před nimi, a začal zápolit se zámkem. Když se mi konečně podařilo otevřít dveře, veverky ztichly. Stál jsem tam nahý, díval se na závěje sněhu na dvoře a rozčíleně jsem veverkám sděloval, co se jim stane, jestli budou dál rušit můj spánek. Potřeboval jsem si odpočinout a zároveň jsem chtěl, aby mi sny přinesly slova vystihující věci, jaké není snadné přesně vyjádřit.

Škráby, rachty, škráby. Náhle jsem zjistil, že mi kousek od hlavy pobíhá jedna veverka nahoru a dolů po zdi domu. Viděl jsem, jak je velká a drzá a předvádí se ostatním veverkám z hejna (nebo jak se vlastně nazývá jejich komunita).

Klep, klep, bum!

To už bylo příliš. Ještě pořád nahý jsem rozrazil dveře a vykřikl do tmy vražedné hrozby. A doufal, že veverky budou tentokrát brát moje slova vážně. Honem zpátky do postele.

Ratata, bum-bác! A hlasitěji než předtím.

Hodil jsem na sebe šaty a vyběhl ven, na zasněžený dvůr. Dělal jsem sněhové koule a házel je do temnoty pod schody. Pak jsem našel motyčku a rýpal s ní pod verandou, kde bylo zjevně veverčí hnízdo.

Když jsem se vrátil do své jeskyně, chvíli jsem naslouchal a čekal, jestli můj poslední zásah zase rozpoutá veverčí divoké řádění. Ale v mém světě zavládlo hluboké ticho. A já byl naprosto bdělý.

Když si potřebujete uspořádat myšlenky, jděte vyvenčit psa. Slyšel, že se dole něco děje, a začal tancovat nad mou jeskyní připravený vyběhnout ven. Jednal rychle a racionálně, protože vyrazil do blízkého parku, který byl jen jeden blok od našeho domu, a nevydal se do hlavního parku ležícího o něco dál. Přestože jsem byl hodně unavený, usmíval jsem se, protože příhoda s veverkami mě hodně pobavila. Řekl jsem si, že je to určitě zpráva, jakou brzy rozluštím. V případě Yeatse jsem bral práci příliš vážně a zabýval jsem se jí už moc dlouho. Když jsem si vybavil veverku, která běhala nahoru a dolů po zdi domu, vzpomněl jsem si, že v severské mytologii je veverka, jež pobíhá nahoru a dolů po Stromě života, Yggdrasilu, a podněcuje věčné nesváry. Říká se jí Ratatösk a její jméno velmi dobře vystihuje hopsání a neklid.

Bylo zvláštní, že jsem oné mrazivé noci potkal několik hodin před úsvitem rudovlásku, která venčila krásného rudosrstého irského setra. Jmenoval se Fergus. Samozřejmě jsem hned začal recitovat Yeatsovy verše:

Neboť Fergus v měděném povoze

ovládá stíny v tajemných lesích

a bílá ňadra na temném moři

a hvězdy bloudící po noční obloze.

Náhle jsem si uvědomil, že jsme duet. Fergusova majitelka napůl zpěvně odříkávala verše se mnou. Bylo jasné, že svého psa opravdu pojmenovala podle Yeatsovy básně „Kdo jde s Fergusem?“

Veverka mě vyhnala z postele a básník kráčel se mnou.

Po návratu do jeskyně jsem se pustil do psaní. Pracoval jsem mnoho hodin a nástin nové knihy se najednou objevoval rychleji a snadněji. Když jsem si šel po obědě na chvíli zdřímnout, řekl jsem: Děkuju. Jakmile jsem vstal, ucítil jsem, jak se uvnitř vzdouvají příboje slov jako na neklidném jezeře, a když jsem psal, zjistil jsem, že z oněch vln se bez jakéhokoli úsilí začíná rodit moje kniha.

Život je harmonicky sladěný. O deset let později jsem za úplně stejného počasí, kdy teploměr klesl pod nulu, usedl ve čtyři hodiny v noci ke stolu a napsal tento příběh. V tom okamžiku začala před vchodem veverka rachotit mezi odpadky. Když se jí podařilo vytáhnout ven cosi hodně velkého a těžkého, ozvalo se hlasité BUCH! Ratatösk na dvorku se stal Ratatöskem pouličních orákul.

‹›

Tyto krátké příběhy názorně ukazují, jaká bývají setkání s úžasnými, i když hodně podivnými věcmi v každodenním životě. Víme, že nastala zvláštní chvíle. Rozechvějeme se, protože se děje cosi jedinečného. Máme pocit, že vesmír je nesmírně osobní. Máme pocit, jako by náhle fungovala skrytá ruka nebo jiná mysl. Setkání se zoufalým mladíkem v lišákově hospodě bylo sice náhodné, ale já tušil, že šlo o volání od něj nebo od něčeho, co na něj dohlíželo. Bylo dokonale načasované a naplánované, včetně paní se zavazadlem, která v tom okamžiku opustila tu židli. Neznámý muž s těžkou krabicí, jenž žertem řekl, že nás můj pes nemůže zabít oba současně, mi pomohl zbavit se nesmyslného břemene, jaké jsem na sebe chtěl naložit. Měl jsem pocit, jako by jakási neviditelná síla, duch mající smysl pro humor, použila své hlasivky, aby mi poskytla radu. Hlučná veverka, která mě udržela v bdělém stavu a v podstatě mě donutila psát, se snažila zahřát uprostřed zimní noci. A zároveň se stala Ratatöskem z dvorku, proporčně přesným zosobněním Šprýmaře, jehož nezbedné kousky udržují světy v chodu.

Na dvoře s neposednou veverkou i v parku s Fergusem z „hvězdy bloudící po noční obloze“ jsem měl pocit, že jsem se ocitl na mystickém okraji, jenž člověka ponouká k žití a k vyprávění významnějších a smělejších příběhů. Cítil jsem to velmi silně, protože když jsem přijal obrovskou výzvu a chtěl jsem se do ní naplno ponořit, přilákal jsem pozornost hráčů skrytých za scénou. Stanovte si větší úkol a dostane se vám podpory vyšších sil. Všechny naše činy jsou výživou různých duchů a přitahují nebo odpuzují různé lidi a události. Zákon přitažlivosti je stále ve hře a pro ty, kteří žijí bděle ve vědomém vesmíru, není nic tajemstvím. Ve zvláštních okamžicích si všímáme, že hra je rozehrána mnohem výrazněji. Všichni máme podivuhodnou schopnost přitahovat různé věci a v takových chvílích je naše magnetická síla – nebo síla, jakou vysílají druzí – obzvláště silná. Kdykoli se soustředěně věnujete potřebám svého srdce, ať už jste zamilovaní, nebo pracujete na nějakém kreativním projektu, přitahujete pozornost vyšších sil. Podle toho, jak se rozhodnete využívat své dary, vás jiné inteligence buď podporují, nebo o vás nejeví zájem.

Slova jsou důležitá. Odmala jsme slýchali, že na počátku bylo slovo, logos. Australští domorodci říkají, že když přišli na tento svět naši předci, tvořili věci tím, že je pojmenovávali. Když Isis poznala tajné jméno Ra, získala moc nad nejvyššími bohy. Proto si v první kapitole ve stručnosti řekneme, jak mluvíme o synchronicitě a jak ji chápou moudré tradice. Nabídnu vám nové slovo, jímž je možné popsat praktické následování synchronicity. To slovo zní kairomancie. Skládá se z řeckého slova kairos, jež znamená „zvláštní okamžik“ a ze slova manteia, což je „orákulum“ neboli „věštění“. Kairomancie (nezaměňovat s chiromancií) je schopnost věštit pomocí zvláštních okamžiků v příhodném čase (kairos), jenž podnítí tělo a mysl novými možnostmi, které mohou otřást vaším světem.

V čase kairos jste třeba jen na chvíli oproštěni od porušitelných zákonů lineárního času a prostoru a věci přicházejí k vám a vy k nim prostřednictvím úplně jiné logiky. V takových úžasných chvílích se vše odvíjí způsoby, jaké znali dávní šamani a věštci a zná je i nová fyzika a další současné vědy, které pro ně mají dokonce i názvy, například „sjednocení interakcí a sil“, „retro kineze“ nebo „kvantové účinky na makro stupnici“.

Některé z těchto poznatků vědy jsou upraveny tak, aby je chápala i nevědecká mysl, například ve filmu Interstellar a v knize Věda Interstellaru (The Science of Interstellar), kterou napsal fyzik Kip Thorne. Ve filmu byly použity některé nejvíce strhující scény z jeho knihy, například když se astronaut, který je mrtvý nebo žije v budoucnosti (případně obojí), snaží dostat z určité dimenze do 3-D reality, čímž se vytvoří fyzické účinky, jež mu umožní předat dceři zprávu (a zachránit svět). S nesmírným úsilím se přesouvá z čtyřrozměrného prostoru a pak odsune knihu stojící vpředu na poličce a do prachu napíše čtyři písmena. A poté vloží do náramkových hodinek kód, který se dá přečíst pomocí vteřinové ručičky.

Ve hře synchronicity se setkáváme s podobnými jevy. Každý milovník knížek důvěrně zná chování policových skřítků, kteří vyndavají knihy z knihovny a dávají je na různá místa nebo je nechávají zmizet. První kurz šamanského snění, jenž jsem vedl, se konal ve Winsconsinu v Madisonu. Pozvali mě, protože slavný šamanský představitel se z oné kreativní oázy odebral do knihkupectví v jiném státě ve snaze najít něco nového a inspirativního. V tu chvíli spadla z police moje kniha Vědomé snění (Conscious Dreaming) a praštila ho do čela, přímo nad třetí oko. Nikdy o mně neslyšel a kniha – první z mnoha mých děl o snění – vyšla pár dní předtím. Ten muž poctil duchy synchronicity tím, že si ji koupil. Když ji přečetl, usoudil, že spojení šamanismu a práce se sny, jež mi nečinilo sebemenší problémy, je natolik důležité, že chtěl, abych přijel do města, kde žil.

Od chvíle, kdy jsem ve filmu Interstellar viděl scénu, kterou jsem vám vylíčil, jsem si říkal, je-li možné, že policoví skřítci bývají občas lidé, kteří se k nám mohou dostat z budoucnosti nebo z posmrtného života, protože umějí putovat v čase. Osobně jsem zažil situace, kdy jsem cítil zásahy nějakého budoucího já, jež provedlo přínosné změny v mém životě. V okamžicích kairos můžeme vnímat vzájemné prolínání energií z různých realit a protínání událostí přicházejících z paralelních světů.

Čekají nás ještě podivnější příběhy a úvahy, hlavně v poslední kapitole této knihy. Nicméně je velmi pravděpodobné, že hodně zvláštní věci naleznete v jakékoli části knihy. Jakmile si za téma zvolíme synchronicitu, uvedeme do hry Šprýmaře. Byl přítomen v úvodním příběhu z lišákovy hospody, kde se ale jen letmo mihnul. V příběhu o nezbedné veverce bylo jeho ra-ta-ta-tösk už hlasitější. A budeme se s ním na následujících stranách setkávat znovu a znovu, až do chvíle, kdy se mu v jeho liščí podobě dostane vlastní kapitoly.

Na stránkách knihy budou promlouvat víc básníci než fyzici. Což však neznamená, že se kniha straní vědy o synchronicitě. Nabízí aplikovanou vědu a říká, jak můžete rozpoznávat znamení, symboly a synchronicitu a nechat se jimi vést v běžném každodenním životě. Nesnaží se předkládat nějakou vědeckou teorii vysvětlující, jak věci fungují, přestože čerpá z pradávných i ze současných způsobů chápání. Otázka, jak a proč tyto věci fungují, není až tak moc zajímavá. Podstatné je, že prostě fungují, a pokud s nimi pracujeme – lépe řečeno si s nimi hrajeme – nabízejí nám bohatou úrodu.

V takových situacích přicházejí na scénu básníci. Chcete-li se stát kairomancerem – tedy tím, kdo využívá vědu o synchronicitě v praxi – musíte mít ve své duši básníka. Proč? Protože synchronicita vás povede jen v případě, že budete rozvíjet schopnost rozpoznávat, co vzájemně ladí v průběhu dne, týdne nebo celého života. Potřebujete toto nadání stále posilovat, abyste odhalovali „podobnosti“, což býval ve starém Řecku základní požadavek kladený na každého vykladače snů.

Pouliční orákula jsou především knihou her. Čtvrtá kapitola je jich plná. Hry vás vyzývají, ať jste co nejvíc pozorní a vnímaví, protože musíte probudit a oživit své tělesné i vnitřní smysly. Povzbuzují vás, ať přijímáte vše, co vstupuje do vašeho zorného pole, jako osobní zprávy od živoucího vesmíru, jenž vám jejich prostřednictvím sděluje poznatky o vaší současné situaci. Brzy zjistíte, že čelíte velké výzvě v podobě kontroly svého postoje, a všimnete si, jak si váš postoj buď vesele vykračuje, nebo klopýtá, či se vleče před vámi a připravuje události a setkání, jež mu dokonale odpovídají. Dokud nebudete mít kouzlo uvnitř, nenajdete kouzlo v okolním světě. Pouliční orákula vám říkají, že je možné brát každý den jako hru a skvělou příležitost k provádění opravdového zázraku.

Při sestavování této knihy jsem se prodíral džunglemi spletitosti, odsekával dusivé šlahouny plané révy a říkal krajtám, ať mluví a jednají – a to vše proto, abych mohl otevřít jednoduchou cestu, jež vás zavede mimo dobře známé mapy a pole. Na územích, do nichž se chystáme vstoupit, nebývá nikdy cesta rovná. Na kraji džungle spatříte úžasné hybridy a plížící se kočkovité šelmy a nad hlavou vám budou poletovat ryby. Ale já jsem se upřímně snažil, aby cesta byla jasná – a plná čerstvých značek – a tak jednoduchá, že když po ní půjdete, možná si řeknete, že jste ji měli znát už před pár desetiletími, nebo budete mít pocit, že po ní kráčíte celý život ve svých snech, přestože do této chvíle jste si jí nebyli vědomi.

DRUHÁ KAPITOLA

Procházka kolem Jungovy věže

Když laik mluví o „realitě“,

má vždy na mysli cosi zcela evidentně známého,

zatímco podle mě je nejdůležitějším

a nesmírně obtížným úkolem naší doby

pracovat na vytvoření nové představy o realitě.

WOLFGANG PAULI, DOPIS MARKUSI FIERZOVI,
12. SRPNA 1948

SMYSLUPLNÉ SHODY OKOLNOSTÍ jsou spojeny s prolínáním nadčasových sil se světem času, s příběhem, jenž je skrytý pod povrchem životních událostí a zasahuje do našeho pole vnímání. Právě tak vznikají s největší pravděpodobností synchronní zážitky. Ovšem zároveň mohou vznikat „souladné“ sekvence odehrávající se ve snech i v bdělém stavu v průběhu dní, týdnů či let.

Synchronicita nám dokáže vzít dech. V okamžicích kairos se zastaví i svět a náhle se otevře.

Když detektivové hledají stopy, aby vyřešili případ, podotýkají, že nejde o „shodu okolností“. Inspektor Ayala, detektiv z oblíbené španělské telenovely Grand Hotel, se ptá: „Víte, čemu říkáme v mé profesi shoda okolností? Všemu podivnému!“ Když dva podezřelí přiletí ve stejný den z různých končin světa a ubytují se ve stejném hotelu, detektiv nejspíš dospěje k závěru, že nejde o náhodu. A předpokládá, že jsou domluveni a že se za jejich schůzkou skrývá nějaký tajný plán.

Ve chvíli, kdy v domě v zamčené skříni explodoval ocelový nůž, Jung prohlásil: „To není náhoda.“ Tehdy mu bylo dvacet tři let, dokončil střední školu a v onom okamžiku stál na zahradě. Slyšel zvuk připomínající výstřel a rychle vběhl do domu, kde stála jeho vyděšená postarší matka a celá se třásla. Začali hledat zdroj exploze a nakonec našli nůž, který se roztrhl na čtyři kousky. Ležel v košíku na chléb, ale ani košíku ani chlebu se nic nestalo. Jung později řekl parapsychologovi J. B. Rhineovi: „Explozivní síla měla zjevně jen tolik energie, aby dokázala zničit nůž, a tím se úplně vyčerpala.“

Jung odnesl nůž k nožíři, který ho prozkoumal pod lupou a prohlásil, že na kovu není patrna známka kazu. A dodal, že ho mohl rozbít pouze člověk. „Někdo si z vás utahuje.“ Z fyzického hlediska to prostě nebylo možné.

Tato příhoda byla součástí určitého vzorce. Za pár dní se v domě zase ozval zvuk podobný výstřelu. Tentokrát byl jeho zdrojem těžký stůl, na jehož povrchu byla prasklina táhnoucí se od kraje ke středu.

Jung si byl jistý, že se tyto události nedají přičítat náhodě. Byla za nimi skryta nějaká síla. Jung si zahrál na holistického detektiva a nakonec dospěl k závěru, že ony události byly spojeny s explozivními emocemi podnícenými experimentem s jeho sestřenicí „Helly“ Preiswerkovou, s níž pořádal seance, ale v té době s nimi už skončili. Jung usoudil, že výbuchy byly znamením, že má pokračovat ve svých experimentech. Přestože pak věci nabraly úplně jiný směr, stejně považoval období seancí s Helly za „počátek všech zásadních idejí“.

Jung popsal synchronicitu jako „akauzální spojující princip“. Nicméně spojení mezi psychickou atmosférou se silným nábojem a jevem typu poltergeist – opakující se v Jungově vztahu s Freudem v období před jejich rozchodem – zjevně není bez příčiny. Nůž sice nedržela žádná hmotná ruka, ale fungovala určitá skrytá ruka. A právě to často cítíme, když se projeví synchronicita. Může být hodně divoká, ale zdá se, že nikdy není úplně náhodná.

KDYŽ TO CÍTÍTE, POZNÁTE TO

Pravidlo říká: Z pravdy člověku naskočí husí kůže (lidově řečeno husina). A taky vám běhá mráz po zádech a s tím vším je spojena schopnost učit se rozpoznávat a respektovat, co se děje, když je ve vzduchu cosi zvláštního a tělo reaguje ještě dřív, než mysl začne onu věc zpracovávat. Za dávných časů a v šamanských tradicích bývalo rozechvění z jiného důvodu, než jsou vnější nebezpečí či chlad, vždy považováno za znamení příchodu nadpřirozeného tajemna, příchodu bohů či duchů.

Neustále nechápeme základní podstatu.

A z toho důvodu říkáme, že je to numen.

[Jorge Luis Borges, „Měsíc“]

Borges nám s básnickou čirostí sděluje, jak je obtížné definovat zážitek zázraku nebo ho nějak pojmenovat. Byl milovníkem Virgilia a klasických děl, a proto použil latinské slovo numen. Velmi dobře vystihuje, co často cítíme, když se setkáme s nějakou smysluplnou shodou okolností. Slovo numen neoznačuje jen „božskou sílu či božskou vůli“, ale znamená i „pokyn“. Jde o přítomnost či požehnání posvátných sil, o pokyn shůry. Cicero používal toto slovo k označení „aktivní síly“ božstva. Obyvatelé Colorada by to měli vědět, protože motto jejich státu zní „Nil sine numine“, což by v doslovném překladu znamenalo „nic bez božího pokynu“. Pochází z Vergiliovy Aeneidy, kde se říká, že „non haec sine numine devum eveniunt“ (takové věci se nemohou dít bez pokynu shůry).

O tomto posvátnu psal i německý učenec a teolog Rudolph Otto. Byl rozený Prus a jeho vzhled – knírek, typický oblek a vzpřímená chůze – příliš nenaznačoval, že má hluboký zájem o mystické prožitky. Jeho klasické dílo nazvané Das Heilige výrazně ovlivnilo Junga a zaměřuje se na samotný základ úsilí pochopit, jak můžeme rozpoznávat a popisovat situace, v nichž cítíme přítomnost čehosi přicházejícího shůry – prostě odjinud – a existujícího mimo struktury běžné reality. Otto vypozoroval, že podstatu posvátna dokážeme pochopit pouze prostřednictvím pocitů. Říká, že posvátno „se nedá naučit, protože musí procitnout v mysli.“ A dodává, že „posvátno cítíme jako cosi objektivního, mimo naše já“. Takové pocity bývají velmi záhadné a člověk se často celý roztřese. Jejich škála je nesmírně široká, od „jemné vlny“ přes náhlé křeče, „nejpodivnější vzrušení“, „divoké démonické projevy“ po „tiché chvění a němou pokoru stvoření“.

Na cestách každodenním životem většinou mluvíme – nebo se snažíme mluvit – o „shodě okolností“ nebo o „synchronicitě“ a neříkáme, že jde o jakési numen. Nicméně Otto měl v jedné věci naprostou pravdu. Kdykoli se setkáte s posvátnem, ať ho nazýváte jakkoli, poznáte to podle svého pocitu. Cítíte ho v prstech, v palcích u nohou a hlavně v kůži. Především pocity nám umožňují poznat, že nastala smysluplná shoda okolností. Můžete cítit šimrání nebo se vám sevře žaludek. Může se vám zastavit dech nebo poskočíte radostí. Může vás mrazit nebo vás poleje horko. Můžete mít pocit, že vás někdo plácá po rameni nebo vám dává pusinku na tvář nebo vás jemně dloubá do zad.

Pocit je vodítkem k významu. Nedávno jsem provedl informativní průzkum mezi osmi stovkami lidí, kteří sledují mou práci. Položil jsem jim následující otázku: Jaký máte pocit a co řeknete, když se setkáte s významnou shodou okolností (neboli synchronicitou)?

Zde je několik odpovědí:

„Většinou řeknu: ‚Jen tak dál!‘ Mám pocit, že je mi tím ukazována správná cesta.“

„Poděkuju. Cítím to jako motivaci k větší bdělosti a k žití v přítomnosti.“

„Rozklepu se. Mám pocit, že věci nabírají spád. A řeknu: ‚Sakriš!‘“

„Na okamžik se celý svět zastaví a já jsem v jednotě s vesmírem.“

„Pokaždé cítím obrovskou vděčnost a jedinečnost. Občas se zasměju a jindy cítím posvátnou úctu a jednotu. O nejúžasnější chvíle se podělím s lidmi, kteří je dokážou ocenit a využít, a zároveň je zapisuji do deníku, abych přivolal další.“

„Jsem velmi šťastná a cítím podporu a spojení. Vyprávím o těchto chvílích ostatním, abych jim připomněla příběh, do něhož jsme všichni zapojeni.“

„Začnu se smát a pak vykřiknu: ‚Jo!‘ a ‚Díky!‘“

„Mám hřejivý pocit, že mi vesmír umožňuje spatřit pár nitek za zvláštními efekty.“

„Mám pocit, jako bych náhle procitla.“

„Cítím, že jsem na správné cestě, že jsem ve spojení.“

„Mám pocit, jako by si mě dobíral někdo s velmi osobitým smyslem pro humor. Většinou se zasměju a řeknu: ‚No tak dobře.‘“

„Vím, že je mi tím naznačováno, že mám být ve střehu.“

„Řeknu: ‚No vida… přece jen mě někdo slyší.‘“

„Poděkuju vesmíru a duši a pak se snažím zjistit, co jsem opomenula, když jsem si nevšimla synchronicity kolem mě.“

„Řeknu: ‚Jen tak dál, prosím! Děkuju!‘ a ‚Jak daný poznatek můžu využít?‘ Dodává mi to spoustu energie a radosti a svět je mnohem jasnější.“

KÁMEN, KTERÝ JUNGŮV ZEDNÍK ODMÍTL

Když Jung psal esej o synchronicitě, vytesal na západní zeď původní věže obličej smějícího se Šprýmaře.

‹›

CESTA A PROMĚNY

[Lao-c‘, Tao te ťing]

‹›