Vědomé snění

Duchovní cesta pro každodenní život

Robert Moss

Přeložila Johana Elisová

KATALOGIZACE V KNIZE - NÁRODNÍ KNIHOVNA ČR

Moss, Robert

[Consciousdreaming. Česky]

Vědomé snění : duchovní cesta pro každodenní život / Robert Moss ;

z anglického originálu Consciousdreaming ... přeložila Johana Elisová.

-- Druhé vydání v českém jazyce. -- Praha : Maitrea, 2015. -- 408 stran

ISBN 978-80-7500-165-8

159.963.3 * 2-1 * 133 * 615.8 * 133.2 * 2-584.5 * 2-584 * 133.4:2-382 * 615.89

- sny -- náboženské aspekty

- sny -- esoterické aspekty

- sny -- terapeutické aspekty

- duchovní cesta

- duchovní život

- šamanismus

- lidové léčitelství

- populárně-naučné publikace

159.96 - Zvláštní duševní stavy a procesy [17]

Tento překlad byl publikován v dohodě s Three Rivers Press, nakladatelem Crown Publishing Group, divize Random House LLC.

Robert Moss

Vědomé snění

Conscious Dreaming

Copyright © Robert Moss, 1996

Translation © Johana Elisová, 1996

Czech edition © MAITREA a.s., Praha 2015

ISBN 978-80-7500-165-8 (tištěná kniha)

ISBN 978-80-7500-221-1 (epub)

ISBN 978-80-7500-222-8 (mobi)

ISBN 978-80-7500-220-4 (pdf)

Poděkování

Nemůžete si jen tak sednout a napsat knihu, jako je tato. Musíte ji prožít. V dětství jsem se naučil, že svět snů je světem skutečným – snad možná ještě „skutečnějším“ než většina bdělého života – a psaním snového deníku jsem strávil více než třicet let. I přesto mi hodně dlouho trvalo, než jsem zjistil, jak jednoduché je o těchto zážitcích otevřeně psát. Možná jsem k tomu potřeboval i trochu odvahy. Tuto knihu bych nikdy nenapsal bez vedení a povzbuzování ze strany mnoha učitelů a přátel. Pro nedostatek místa mám možnost vzdát čest jen několika z nich.

Mezi mnoha spřízněnými badateli z Asociace pro studium snů, kteří sytili mou vášeň pro snovou práci a porozumění alternativním přístupům, bych chtěl zvlášť poděkovat Ritě Dwyerové, Stanleymu Krippnerovi, Jeremymu Tylorovi, Patricii Garfieldové a Strephonu Kaplanovi-Williamsovi, mým velkorysým učitelům. Díky Aad van Ouwerkerkovi jsem si uvědomil, jak důležité je si ujasnit, co je mottem jednotlivých snů. Zesnulá Jessica Allenová – zářivé stvoření – mi ukázala možnosti snového divadla. Michael Katz mě uvedl do techniky tibetské snové jógy. Joanne Rochonová mi otevřela vrátka ke snění prostřednictvím svého umění a utvrdila mě v tom, jak je prospěšné pracovat se sny v souvislosti s každodenními událostmi. John Hotchin mi propůjčil svou vědeckou preciznost v otázce napojení se na prorocké sny a jejich vyhodnocení.

Za to, že jsem porozuměl a zvládl šamanské techniky cestování a dospěl k důležitým osobním zjištěním, jsem nesmírně zavázán Michaelovi Harnerovi, který se zasazuje o návrat šamanismu do moderní společnosti, a Sandře Ingermanové, skutečné lékařce duší. Ginny Blacková-Wolfová, nebojácná šamanská stopařka, mi pomohla vytvořit metody stopování v rámci vysněného obrazu, jež jsou v této knize popsány.

O darech, které přináší snění, jsem se týden co týden stále více dozvídal od řady dobrodružných duší, které navštěvovaly mé dílny, a od členů kruhu Aktivního snu. Wanda Burchová, jedna z mých duševních sester, se mnou v uplynulých desetiletích sdílela mnoho experimentů. Lonnie a Suzzane byly mými snovými spojenkyněmi ve chvílích, kdy jsem je nejvíc potřeboval.

Stuart Krichevsky se osvědčil jako snový agent, který mistrovsky a náruživě popoháněl vydání této knihy od jejího sepsání až po její vydání a to vždy s humorem a pochopením. Díky Leslie Meredithové a Sherri Rifkinové jsem mohl pocítit radost ze spolupráce se skutečnými editorkami, které svou práci milují a dělají ji naprosto skvěle.

U nás doma, stejně jako v každé kultuře, která respektuje své sny, začínáme den pokaždé stejnou otázkou: „Co se ti zdálo?“ Rada, jak naložit s noční můrou, ta nejlepší, kterou jsem kdy dostal, přišla od mé nejmladší dcery, které byly právě čtyři roky. Moje žena a mé dcery prožívají moje dobrodružství spolu se mnou a pomáhají mi následovat duchovní cestu.

„To, co máte v sobě, vás zachrání, když to zplodíte sami ze sebe. Když to v sobě nemáte, to co v sobě nemáte, vás zahubí.“

Evangelium podle Tomáše

Svět snů je světem skutečným.

Indiánský léčitel ze země Seneků

Ty posle správné věštby, zatímco spím, sešli na mě svou neomylnou schopnost umět číst, co je a co bude.

Řecký magický papyrus XVIIIb

Úvod

SNY VYZÝVAJÍ

Nechci, aby mi o Měsíci vykládal někdo, kdo tam nebyl.

Mark Twain

Každý, kdo se vydává po bezpečné cestě, je prakticky mrtvý.

C. G. Jung

VOLÁNÍ ORLA MOŘSKÉHO

Sny mě fascinovaly už od raného dětství. To jsem strávil vAustrálii. Tam také začala moje průzkumnická cesta do říše snů.

Mé dětství bylo zvláštní, naplněné samotou, pokažené nebo požehnané, záleží, jak se na to díváte. Vobdobí mezi druhým a jedenáctým rokem jsem utrpěl dvanáct záchvatů oboustranného zápalu plic. Po třetím takovém záchvatu řekl melbournský lékař mým rodičům, velmi svébytným a nezapomenutelným způsobem: „Měli byste to stímhle raději vzdát a pořídit si další dítě. Tenhle kluk to nezvládne.“

Nějakým způsobem však „tenhle kluk“ neustále balancoval mezi životem a smrtí. Doktoři nikdy nemohli přijít na to, proč, stejně jako nemohli nikdy najít vhodný způsob léčby na hojné alergie, jež pro mě po všechny ty roky činily zdýchání normálního vzduchu nebezpečnou denní záležitost, aby pak v noci zase odezněly. Léky zabíraly stále méně a méně. Lékaři nakonec spředepisováním penicilinu přestali, protože se obávali, že by k němu moje tělo začalo být naprosto imunní.

Abych tohle všechno přežil, naučil jsem se dýchat i tehdy, když jsem zplic doloval poslední doušky kyslíku. Naučil jsem se, jak přesměrovat svou pozornost na něco jiného a přestat tak vnímat tělesnou bolest. Byl jsem vtom tak dobrý, že mě apatie vůči bolesti začala dokonce ohrožovat. Vdevíti letech jsem jednoho dne přišel za svým otcem a stěžoval si na mírně nepříjemný pocit ve spodní části břicha. Otec rychle vyrazil pro doktora, který bydlel nedaleko od nás, neboť se domníval, že to bude asi něco vážného, protože jsem si už delší čas na žádnou bolest nestěžoval. Doktor přišel a okamžitě mě odvezl do nemocnice. Moje slepé střevo bylo na prasknutí. Vnemocnici pak mému otci řekli, že kdybych přijel o hodinu později, bylo by téměř jistě po mně. Mou odolnost prolomil ještě jeden zápal plic. Doktoři nemohli uvěřit tomu, že mé tělo všechno ustálo i snaprasknutým slepým střevem. Na odpoutání se od tělesné bolesti jsem si prostě zvykl tak, že se moje tělo nedokázalo ozvat dostatečně včas.

Odměnou za všechny ty dlouhé týdny a měsíce strávené vchabě osvětlených nemocničních pokojích mi byl jakýsi pozoruhodně aktivní a vzrušující vnitřní život. Ve snech a snových stavech jsem cestoval na různá místa a do různých časů. Znovu jsem prožíval situace ze života jednoho pilota Královského letectva, šviháckého chlapíka, který byl zároveň členem tajného kouzelnického řádu. Viděl jsem, jak byl během Druhé světové války sestřelen nad okupovaným územím a vzajetí pak zabit nacistickými kolaboranty. Měl jsem pocit, že jsme s tímhle královským pilotem nějak úzce spjati. Zdávalo se mi o něm tu a tam po většinu mého života.

Vdětství ke mně přicházeli i další snoví návštěvníci. Jedním znich byl oslnivý mladík, který si říkal Filemon. Poprvé se mi zjevil asi tak vsedmi letech. Pocházel zdrsného kraje řeckého světa, ze společenství na syrském a fénickém pobřeží, kde se vprvních stoletích křesťanské éry vzájemně porovnávalo několik světových náboženství. Patřil kMystické škole a vrozhovorech se mnou používal zřetelný, avšak obtížný slovník neoplatoniků, snímž jsem se setkal až vknihách o řadu let později. Filemon mě naučil, že veškeré pravé poznání je anamnesis: rozvzpomínání se duše. Sytil mou touhu po starověké historii a komparativním náboženství, jimž mě na univerzitě učili jen zběžně. Nikdy jsem ho nepovažoval za mrtvou osobu a stále méně byl pro mě jen „imaginárním společníkem“. Filemon byl pro mě naprosto skutečný. Díky jeho vedení jsem si udělal jasnější názor na své návaly nemoci a posléze mi tento můj společník ukázal i cestu kvyléčení. Vysvětlil mi význam zářivě bronzového caducea – jakéhosi tvaru spirálovitě obtočených hadů – který jsem vdětství, ke konci svého posledního zápalu plic, zahlédl na nebi.

O řadu let později, když jsem se seznámil sučením Junga a ponořil se do četby jeho knih, mě rozrušilo zjištění, že i tento slavný psycholog měl ve vidění svého rádce Filemona. Jung však viděl svého Filemona jinak – jako starého muže sbýčími rohy na hlavě a skřídly ledňáčka. Jung uváděl, že jeho Filemon ho přesvědčil o objektivní realitě událostí vrámci psychiky. Jedna z prací, které se na sklonku života Jung věnoval, byla právě stavba pomníku Filemonovi. Stavěl ho vlastníma rukama, doma, na břehu jezera vBollingenu.[1]

Jako malý chlapec jsem však neznal ani Junga, ani neoplatoniky, tudíž jsem nemohl všechny ty starostlivé, avšak skeptické lidi kolem sebe přesvědčit, že všechna ta setkání sFilemonem a dalšími duchovními přízraky představovala víc než produkty horečnatých snů a halucinací. Izolace způsobená kritickými zdravotními stavy byla znásobena skutečností, že jsem byl jedináčkem a současně „armádním harantem“, který do doby univerzitních studií prostřídal osm různých škol na různých místech australského kontinentu. Věděl jsem, že nikdo zmého okolí – z převážně privilegovaných, značně šovinistických a třídně uvažujících vrstev – nebyl o svých snech zvyklý mluvit veřejně a otevřeně. Zotcovy strany to byli samí puritánští skotští presbyteriáni, oddaní krajnímu kalvinistickému učení o tom, že jen ti vyvolení budou spaseni. Tato věc byla údajně rozhodnuta ještě před tím, než se člověk narodil, a navíc i ti zřad vyvolených mohli být zatraceni, pakliže ve svém úkolu selhali a své postavení neobhájili. Na každý projev emocí se hledělo snelibostí. Jakmile někdo začal rozebírat sny a duchy, okamžitě byl obviněn z čehosi, co dostalo nálepku „irská pověrčivost“. Na to byla velmi citlivá moje matka, protože byla Irka a keltské sklony k pojmu spiritus, ale i ke špiritusují vžádném případě nebyly cizí. Tetička mojí matky, Violet, byla známá jako spiritistické médium a operní pěvkyně, která zaskakovala za Nellie Melbovou a často se nacházela vjejí společnosti. Teta Violet však žila sostatními mými irskými příbuznými vzápadní Austrálii, zatímco já jsem většinu svého dětství strávil na východním pobřeží. Moje matka měla neustále pocit, že musí veškeré vnější projevy „irské nespolehlivosti“ před přísnými pohledy starších zmístní církve potlačovat.

Vrodině, ve škole a vkostele mi všichni říkali, že sny nemají žádný význam, že navazovat kontakt sduchy je mravně závadné a nesluší se to a že mrtví sživými nemluví. Přesto pro mě byly sny vdětství často daleko skutečnější než to, co se dělo na školním dvoře nebo doma. Ty sny byly stejně skutečné jako jedna moje vzrušující procházka, na kterou jsem se vydal do divočiny vQueenslandu. Slunce pálilo. Najednou jsem slyšel, jako by se stromy kolem rozezpívaly a já viděl orla mořského, jak se snáší znebe. Bílá pera se mu třpytila a on na mě volal zvláštním jazykem. Věděl jsem, že bych mu mohl porozumět, kdybych si jen mohl vyměnit uši.

Moje neschopnost najít si kamarády nebo učitele, se kterými bych se mohl o své sny bezpečně podělit a potvrdit si tak jejich platnost, mě přiváděla k bolestné samotě. Během několika povedených měsíců, kdy nemoci na chvíli polevily, se však moje samota prolomila.

Vté době jsme bydleli ve Fortitude Valley, což bylo předměstí Brisbane. Později se zmísta stala čínská čtvrť a neblaze proslulá čtvrť červených luceren. Byl jsem šestiletý kluk. Jednou jsem na ulici při cestě ze školy potkal staršího hocha, který se zdál být stejně mimo jako já. Jmenoval se Jacko a patřil k Aboridžincům, původnímu obyvatelstvu Austrálie. Pocházel zrozvrácené, vykořeněné rodiny. Otce měl ve vězení, a jeho matka byla stále pod vlivem alkoholu. Své nejlepší chvíle trávil se svým strýcem Fredem, nadaným umělcem, který si slušně vydělával malováním gumovníků a medvídků koala pro turisty, tedy pokud nebyl právě také opilý. Moje rodina měla kaustralským domorodcům latentně rasistický postoj, což bylo tehdy a možná je i dnes pro střední vrstvu Australanů typické. Rodiče neměli zmého spolčování s Jackem žádnou radost. Já jsem si však pokaždé našel nějakou záminku ktomu, abych se sesvým novým kamarádem mohl sejít, nasednout na tramvaj, vyrazit na lov ještěrek, korýšů a při tom si povídat. Naše nejlepší rozhovory se točily kolem snů.

Jacko byl pro mě první člověk, který pocházel ze snící kultury, která tradičně považovala sny za cenný zdroj vedení, podporovala jejich vzájemné sdílení a uctívala ty, jejichž sny „měly sílu“. Jak domorodci říkají, předkové tento svět – tento kopec, tuto řeku – doslova vysnili, proměnili v realitu. Čas snů není záležitostí vzdálené minulosti. Je to posvátný prostor, skrytý rozměr reality, do kterého můžete odejít po stezkách snění, jestli skutečně víte, jak snít. Jacko mluvil o tom všem naprosto skutečně. Řekl třeba: „Můj strýc se vydal do říše snů a dostal tam nápad, co má namalovat. Obraz, který ale není jako ty ostatní pro turisty.“ Nebo řekl: „Minulou noc mě navštívila babička. Umřela asi před deseti lety. Řekla mi, co si má máma vzít na svůj ischias.“

Na této cestě do nitra země jsem slýchával věci, které mi moje vlastní kultura nebyla nikdy schopna předat a naopak je aktivně potlačovala. Naučil jsem se, že ve snech se dotýkáme svých nejhlubších tvořivých zdrojů, že ve snech knám přicházejí poselství, jež mohou být pro naše zdraví a náš zdar klíčová. Naučil jsem se, že ve snech můžeme cestovat mimo své tělo, můžeme jít do budoucnosti stejně jako do minulosti a tam, vrealitě jiných rozměrů, potkat své duchovní rádce.

Jacka jsem vyjma svých snů neviděl už čtyřicet let. Nepamatuji si, ke kterému kmeni patřil a jestli mi to vůbec kdy řekl. Žije však stále vmém srdci a vmých vzpomínkách jako první učitel snů, se kterým jsem se ve světě běžné reality setkal. Zatímco mi lidé zmé vlastní komunity říkali, abych na sny a snění zapomněl, Jacko vpodstatě říkal: „Jen se do toho pusť!“

Většinu svých dospělých let jsem strávil mimo rodnou Austrálii. Žil jsem vEvropě, v Severní Americe, jezdil na lovecké výpravy a na další místa. To málo, co o snové praxi australských domorodců vím, mám zknih, zejména zděl dvou velkých australských etnografů, A. P. Elkina a R. M. Berndta, a znádherných evokativních textů Jamese Cowana. Přesto cítím, jako by se postupně cosi zonoho vrozeného australského snění ve mně zapsalo a přetrvává. Možnou hloubku tohoto vlivu jsem si uvědomil prostřednictvím série mocných snů vrámci příprav na psaní této knihy.

Vkaždém snu ke mně tehdy přišel posel vpodobě orla mořského. Kam až má paměť sahá, tento velkolepý vodní dravec pocházející od severních břehů Austrálie létal ve snech se mnou. Teprve nedávno jsem se dozvěděl, že mezi obyvateli ostrovů Torres Straits, ležících u severního cípu státu Queensland, je orel mořský často považován za spřízněnou duši – mocné zvíře – zogo le neboli duchovního či šamana[2].

Po návratu (se spoustou chybných odboček) do svého chlapeckého prozření, co mohou sny znamenat, jsem začal spraxí šamanských technik a výukou, jak se sny pracovat. Na svůj první buben zjelenice jsem naprosto samozřejmě namaloval orla mořského. Na tomto obrázku pozvedá orel svá křídla dopřekrásného oblouku, na černém spodním peří září bílá peříčka. Vostrém pohledu jeho žlutého oka se odráží dálka. Vpařátech drží kroutícího se zelenožlutého hada a tuto hadí energii pozvedá do výše.

Ten buben mám ze všech nejraději. Udává jemné a něžné tempo, zní jako tlukot mateřského srdce. Umí zároveň válet, jako by zněl hrom. Při svých dílnách ho používám, když chci lidem pomoct, aby si uvědomili, co je každý den brzdí, vydali se na cestu do nevšední reality a hledali dobrodružství a duchovní spojence. Bubnování používám jako vstupní bránu do snění. Na křídlech zvuku bubnů vstupuje snící do svého snového obrazu, vrací se tam a nebo objevuje obraz nový. Cestou zpět si přináší poselství. A také vkruhu spolu sbubnem vchází do snových obrazů druhého člověka. Zkušenost, která tento akt provází, bývá velmi silná a dojemná. Někdy dokonce změní člověku život. Naznačuje nám, že všichni jsme spřízněni a že naše identita a vědomí nejsou svázány sfyzickým tělem, časem ani prostorem.

Ve svých snech často létám na křídlech orla mořského. Při práci v dílnách mi pomáhá dávat křídla druhým.

Stalo se však i to, že na mě orel mořský vjednom divokém znepokojujícím snu na podzim roku 1993 zaútočil. Neměl jsem tušení, co se mi pokouší sdělit.

Ten sen byl velmi živý a skutečný. Byl to jeden ztěch zážitků, které jsou méně „snové“ a téměř hyper reálné: barvy jsou v nich jasnější než zadenního světla, všechny vnitřní smysly jsou nabuzené a intenzivně živé.

Ten sen začal, jako by se opakovalo něco z mého skutečného každodenního života. Vprvním obraze jsem se snažil vést dílnu vpřednáškovém sále, jehož sedadla byla sešroubována a uspořádána do ostře zatočených řad. Byl jsem znechucený, protože mám rád, když mohu lidi seskupit neformálně, do kruhu, kde se všichni rozsadí a nikdo při tom není blíž než ostatní.

Snová scéna se pak náhle proměnila. Vstoupil jsem do snu ve snu. Ve srovnání spočátečním, poněkud fádním snem, měl naprosto jinou atmosféru. Teď jsem se nacházel na pláži a na hlavě jsem měl svůj australský klobouk. Náhle jsem si ve slunečním světle všiml jakési změti bílých peříček. Vdalším okamžiku se mi přímo na hlavu snesl obrovský pták. Jeho drápy se mi zaklesly do klobouku. Pravděpodobně mi ho chtěl odnést. Jak jsme se na písku přetahovali, zahlédl jsem jeho žluté oko těsně vedle svého, černou křivku na jeho zobáku a lesklé okruží. Pták mi zaťal drápy do ruky a já pocítil pichlavou bolest. Vytáhl jsem kapesní nůž a chtěl se bránit. Neměl jsem však vúmyslu mu ublížit, protože jsem ptáka poznal. Byl to orel mořský a já vtom snu věděl, že jsme úzce propojeni. Přesto jsem se nechtěl svého klobouku vzdát.

Po potyčce na pláži jsem se vrátil do snu předešlého a o mém střetu sorlem jsem vyprávěl účastníkům vpřednáškovém sále.

Probudil jsem se plný vzrušení a zmatku. Cítil jsem, že mi tento sen přinášel naléhavý vzkaz, ovšem to nejdůležitější – obsah – byl nejasný.

Sprvkem jakési zkoušky jsem neměl potíže. Tušil jsem, že by ona scéna vpřednáškovém sále mohla být náhledem na dílnu, ke které jsem byl vrámci světové konference Asociace pro studium snů vLeidenu vyzván. Zavolal jsem Ritě Dwyerové ze zmíněné asociace. Dobře jsem ji znal. Požádal jsem ji, aby mi na konferenci zajistila takovou místnost, kde se dají uskupit účastníci do kruhu. Jak se ukázalo, bylo to velmi šikovné opatření. Místnost, která mi byla vLeidenu původně přidělena, byla naprosto odstrašující. Šlo o běžný přednáškový sál, velmi podobný tomu, který se objevil vmém snu.

Stále mi však nebylo jasné, co znamenala ta potyčka na pláži. Proč by měl orel mořský zálusk na můj klobouk? Chtěl mi snad vzít něco, co zastupovalo moji identitu – mé australské kořeny – anebo mi je připomenout?

Byl jsem si jistý, že byl-li tento vzkaz tak důležitý, orel mořský se ke mně ještě vrátí.

Vrátil se o dva týdny později, tentokrát vpodobě jednoznačného spojence. Šlo o vědomý sen v zóně smíšených signálů mezi spánkem a bděním. Dovolil jsem mu, aby mi na hlavu posadil kovový kroužek. Vypadal jako úplně obyčejná železná obruč. Jakmile mi však dosedl na hlavu, celý se rozzářil jako koruna spletená zpaprsků. Orel se mi usadil na rameno a pak se knám připojili další ptáci – káně rudoocasá a hejno kolibříků.

Ucítil jsem rychlé cuknutí a najednou jsem se vznášel vzduchem. Na krátký okamžik jsem byl nesvůj. Pak jsem si ale uvědomil, že už nejsem ve svém těle. Svou nehybnou tělesnou schránku jsem viděl na posteli pod sebou. Rozhodl jsem se následovat ostatní. Brzy jsem spatřil veliké záhyby řeky Mississippi a pilovitý hřeben Skalistých hor. Tichý oceán daleko pode mnou se vzdouval a zmítal sem a tam.

Pak jsem se snesl na zem do přímořského městečka, jehož bloky činžovních domů vytvářely podél pláže dlouhou bílou řadu jakoby spojených kostek ledu. Před zdmi zčervených cihel jsem uviděl světlé haluze buganvílií, tropických popínavých keřů, a došlo mi, že jsem se právě dostal do čtvrti s penzióny pro důchodce, kam se po otcově smrti přestěhovala moje matka. Ve vztahu sní se mísily různé věci. Přestože jsme oba měli po otcově odchodu silné duchovní prožitky, toto pojítko narušila nedávná hádka, která otevřela staré rány. Teď, vmém snu, když jsem vstoupil do matčina bytu, jsem zažíval láskyplné shledání, jež uložilo naše staré spory ke spánku.

Vtento moment, napůl při vědomí a napůl ve snech, jsem se chtěl vrátit do běžné reality. Cítil jsem silnou touhu zatelefonovat matce do Southportu vQueenslandu a zjistit, jak se jí daří. Chtěl jsem, aby se naše snové opětovné shledání stalo skutečností.

Orel mořský se mnou ale ještě neskončil. Ucítil jsem další rázné trhnutí a ocitl jsem se vletu deštným pralesem daleko vqueenslandské provincii Gold Coast.

Čekalo na mě další stvoření zdětských snů: vodní buvol. Svými rohy se mi otřel o obličej a vedl mě kblátivému potoku. Jak jsem se tak rozhlížel kolem, viděl jsem, že stojím obklopen staršími domorodci. Byli pomalovaní kruhovými vzory za účelem posvátného obřadu.

Bahno pod našima nohama brázdilo něco obrovského, nemohl jsem přijít na to, co to je. Jakýsi had zkřížený srybou.

Otočil jsem se k jednomu stařešinovi, který stál ke mně nejblíže, a ptal se jeho. Řekl mi: „Takhle jsme sami začínali, prodírali jsme se bahnem. Je to první ze všech tvorů. Začátek našeho světa.“

Když jsem se probudil, v hlavě mi na krásnou melodii zněla tato záhadná slova.

Nový sen o orlovi mořském obsahoval záhadu ještě tajemnější, než byla ta první. Jedna jeho část, kterou jsem dobře pochopil, mě vyprovokovala k jasné a okamžité akci. Zatelefonoval jsem matce. Vedli jsme hodně dlouhý, láskyplný rozhovor, ve kterém se nám stejně jako ve snu podařilo náš vztah napravit. Brzy jsem cítil za onu snůšku snů, které mi připravily takové znovuspojení, velkou vděčnost.

O tři měsíce později matka náhle zemřela. Je strašné, když naši blízcí příbuzní odejdou bez toho, aniž bychom měli šanci urovnat osudové konflikty, odstranit mezi sebou všechny záště a umožnit našim srdcím a duším, aby zas ksobě našly cestu. Když se tohle nezdaří, nedořešené rozepře nás mohou někdy doslova pronásledovat. Mé sny sorlem mořským se postaraly o tom, že i přes obrovskou vzdálenost jsme já a moje matka zůstali vduši jednotní.

Odletěl jsem zpátky do Austrálie na matčin pohřeb, kde jsem pak mluvil o všech snových vzkazech svého otce, které nám oběma, matce i mně, přinášely celých sedm let po jeho smrti velký užitek. Když jsem na místo matčina odpočinku mezi keříky růží položil krásný bílý oblázek, vybavil jsem si scénu zjiného, rok starého snu.

Po vyřešení nutných záležitostí ohledně pozůstalosti a po určité době truchlení jsem se rozhodl vzít si na pár dní volno a podniknout něco typicky australského: vandrovat a objevovat rodnou zemi.

Během série zdánlivých náhod a souher událostí jsem skončil vzaprášeném městečku Beaudesert v jihovýchodním Queenslandu. Od nějakého člověka jsem se dozvěděl, že vmístě funguje bytové družstvo vedené domorodci. Rozhodl jsem se tam zastavit a podívat se, jak se jim daří. Přivítal mě nějaký urostlý ragbyový hráč. Jakmile jsem se jen slovem zmínil o snech, okamžitě mi řekl, že musím mluvit sFrankem, který měl pověst „muže duší“, a hned se po něm sháněl.

„No, ten bude venku ve svý boudě vkopcích.“ Řekli mi, že nahoru pěšky, svižnou chůzí divočinou to potrvá pár dní.

Šamani jsou ale záludní lidé. O dvě minuty později, jakoby na zavolanou, vešel Frank do kanceláře. Byl to statný muž spevnou vyrovnanou tváří a tmavýma očima, které se ve světle zbarvily dožluta.

Frank byl na začátku naší konverzace obezřetný. Další hodinu až dvě jsme se vzájemně „oťukávali“, Frank mezitím usrkával pomerančový džus a jeho kluk si hrál na místním pokerovém automatu. Pak jsem mu začal vyprávět svůj sen o tom stvoření vbahně a o pomalovaném stařešinovi, který mi pověděl o počátku světa.

Atmosféra u stolu se rázem změnila. Frankovy oči se rozzářily. Se vzrušením v hlase mi na to řekl: „Hádám, že jsi k nám nebyl poslán jen tak pro nic za nic. Právě jsi mi převyprávěl začátek našeho tajného příběhu O stvoření. To, co jsi viděl, byl samec úhoře. Vdomorodém kmeni Mununjalli se říká, že to je první ze všech tvorů tohoto světa.

Ten den jsem se díky svému snu naučil něco o kosmologii australských domorodců. Zároveň jsem byl pozván, abych se připojil ksezení starších a duchovních mužů zřad několika domorodých kmenů zVýchodu. Jeden zmístních mužů mě po dlouhé stezce, která sevinula kolem oblasti tekutých písků, dovedl až na Frankovo posvátné místo. Frank tvrdil, že jednou ve vodách místního potoka viděl samce úhoře dlouhého jako telegrafní sloup. Bylo to stejné místo jako to, o kterém jsem snil.

Lidé ze Západu potřebují vrůzných situacích různé osobní doklady – řidičský průkaz, vyšší titul – aby mohli zastávat nějakou akademickou funkci, dostat certifikaci pro vykonávání psychiatrické praxe či pro pozici sociálního pracovníka. Vkultuře, která má sny a jejíž snová tradice žije, je tou nejdůležitější kvalifikací mít ty správné sny.

Vtéto knize vám budu pomáhat identifikovat vaše vlastní „správné sny“, naučím vás snimi pracovat a poznat bezpočet příležitostí, které se vám vnich budou otevírat. Snové dary se kvám mohou dostat prostřednictvím spontánního spánku, tvořivé inkubace (kdy vurčité záležitosti žádáte sny o vedení), prostřednictvím vědomého snění vzóně smíšených signálů na pomezí spánku a bdění, anebo spomocí šamanského snového cestování do jiných světů nebo jiných časů. Všechny tyto brány jsou vám teď otevřené. Klíč knim nabízí tato kniha.

Vmých metodách se odráží vliv učitelů mnoha tradic, kteří se mi často představili velmi neočekávaným způsobem. Pokaždé, když jsem během svých dlouhých cest přišel do kontaktu sdomorodci, uvědomil jsem si, že začínám vidět a snít způsobem, který byl vlastní všem našim předkům. Pro mou práci a vyučování práce se sny byla zvlášť důležitá setkání sIndiány severoamerického kmene Irokézů. V jejich prastarých šamanských přístupech ke snění jsem objevil mocný nástroj kuvolňování energie a kchápání snů vdnešní době.

NÁSLEDOVAT SPRÁVNÉ SNY A VELKÉ SNY

Mezi původními obyvateli Ameriky, v jejichž kultuře má snění také velkou váhu, je šaman často označován jako „ten, který má sny“. Vjazyce kmene Mohavků to vyjadřuje slovo ratetshents, což jednoduše znamená „snící“. Lidé z amazonského kmene Kagwahivů zase říkají, že „každý, kdo má sny, je tak trochu šamanem.“[3]

Když jsem se vpolovině 80. let přestěhoval na farmu na severu státu New York, o amerických Indiánech jsem toho věděl hrozně málo a konkrétně o Irokézích téměř nic. Jako zahraniční zpravodaj zLondýna jsem strávil deset let přestupováním zletadla na letadlo a dalších pět let vrychlíku ve stejném státě. Sledoval jsem úspěchy knižního thrilleru, který mi vroce 1980 vydalo nakladatelství Crown. Bylo na čase přibrzdit, zapustit někde kořeny a přijít na to, kterým směrem se mám jako člověk a jako spisovatel vydat.

Hledal jsem a vHudson Valley objevil zchátralou farmu uprostřed rozsáhlých pastvin a panenských lesů, zcela odtrženou od okolního světa. Na kopci za stodolou se nacházel hřbitov původních holandských osadníků. Místnost, kde na svět přicházela vedle sebe nemluvňata i telata, se zdála být pro psaní nových knih jako stvořená.

Pak se mi začaly zdát sny vjazyce kmene Mohavků a všechno bylo najednou jinak.

Zdálo se mi o staré Indiánce, která byla náčelnicí a zároveň mocnou léčitelkou. Vprvním ztěchto snů – snil jsem při plném vědomí – jsem se ocitl na křídlech káně rudoocasé. Pocitlétání byl silně reálný. Užíval jsem si vznášení na teplých vzdušných proudech a celý se pak třásl, když jsem kvůli nepozornosti při letu dřel bokem o vzrostlé jedle na jednom zkopců u jezera George. Snesl jsem se kchatě, kde mi stará Indiánka něco sáhodlouze vykládala. Přišlo mi, že mluví celé hodiny. Její hlas byl rytmický a melodický. Během řeči přede mě položila několik řetízků navlečených zperleťových oválkůvybroušených ze škeblí a pak i stejně ozdobený opasek sfigurkami lidí a zvířat. Pochopil jsem, že tento pás byl symbolem její autority. Poselství, které se mi snažila předat, jsem však pochopil pouze všeobecně, protože trvala na tom, že se bude mluvit vjejím jazyce.

Druhý den ráno jsem při procházce se psem zahlédl káni rudoocasou. Vyletěla nad hřebenem kopce a padala střemhlav dolů. Zastavila se ve výšce asi třiceti metrů, kroužila nad mojí hlavou a naléhavě vřískala. Cítil jsem – stejně jako vpřípadě orla mořského, který mě navštěvoval vdětství – že bych jí mohl rozumět, jen kdybych si mohl vyměnit uši.

Stará Indiánka se ke mně vrátila ještě vněkolika dalších snech. Vracely se i další dvě snové postavy, které sní nějakým způsobem souvisely. Jednou znich byl šaman válečník, který se mi poprvé zjevil sdřevěnou děsivou maskou sočima zlesklé mosazi. Byla to záhadná a znepokojující postava, zlý kouzelník, který uměl svou mocí zabít stejně jako uzdravit a také ukrást duši stejně jako ji navrátit.

Třetí zmých nových snových známých mě mátl ze všeho nejvíce. Když se poprvé objevil, nebyl jsem si jistý, zda náhodou nevidím sám sebe navlečeného do nádherného divadelního kostýmu z18. století či jinou osobu zéry osídlování. Trochu jsem tušil, kdo by to mohl být. Díky náhodnému objevu vknihkupectví v Bryn Mawr v newyorskéAlbeně jsem poznaljednu znejbarvitějších postav amerického osídlování, Sira Williama Johnsona. Byl to Ir, který miloval život po všech stránkách. V18. století se proslavil jako královský komisař pro indiánské záležitosti. Mohavkové jej adoptovali jako svého válečného náčelníka. Stal se proslulým milovníkem žen. Johnsonovo jméno bylo vknihách o historii, ze kterých jsem vAustrálii aAnglii studoval, vynecháváno. Jakmile jsem však zaznamenal jeho projev rozléhající se po zaprášených stránkách jednoho tlustého svazku jeho sebraných spisů vmodrých deskách, začínal jsem mít pocit, že jsem našel spřízněnou duši. Moje sny pak toto tušení prohloubily. Později při vědomém snění – když jsem se angažoval ve fiktivním výčtu jeho činů – vystupoval Johnson jako výrazná osobnost a učil mě prostřednictvím svého života, lásky a spomocí indiánských intrik.

Sny, které se mi zdály na farmě, mi přinesly vlnu nových postav. Bylo jasné, že musí vzniknout zcela nový příběh, zcela odlišný od všeho, co jsem předtím vpředchozích knihách napsal, a ten vypravěč ve mně vycítil svou příležitost. Australští domorodci říkají, že velké příběhy někde vyčkávají, aby je pak vyprávěli ti správní lidé. Podobně jsem se cítil i já. Můj nový příběh si našel mě, nikoliv já jeho. Neměl jsem vůbec ponětí, jak by měla konečná podoba příběhu vypadat. Netušil jsem ani to, jak zásadně to poznamená můj příběh životní.

Vydal jsem se do země Irokézů, abych odhalil význam svých snů a lokalizoval své snové postavy do rodného prostředí. Spomocí mohavkských mluvčích zrezervace Šesti národů poblíž Brantfordu vOntariu a vKahnawake poblíž Montrealu jsem se naučil některé úseky proslovu oné staré indiánské náčelnice dešifrovat. Tenkrát jsem si ho foneticky zaznamenal. I když Mohavkové některá slova rozeznávali, stará Indiánka používala výrazy, které jim zněly archaicky a nesrozumitelně. Jeden šaman se domníval, že by ta mystická slova mohla být hurónská. Dozvěděl jsem se, že se té staré ženě říká Aksotha – což vjazyce Mohavků znamená „babička“ – a že je popisována jako ka´nistenhsera nebo také matka kmene a arendiwanen neboli „mocná žena“. Jeden přítel zkmene Onondaga mi ukázal prastarý opasek zoválných úlomků škeblí, který znázorňoval vlčici, jak kojí lidské postavy. Pověděl mi, že takové opasky byly u irokézských náčelnic tradičním znakem autority. Tento škeblový opasek se velmi podobal tomu, který jsem viděl vesvém prvním snu o náčelnici.

Popisoval jsem sérii nedávných snových setkání jednomu staršímu domorodci a ten věcně poznamenal: „Hádám, že jsi měl několik návštěv.“ Poradil mi, abych na veřejnosti nezmiňoval jména ani podrobnosti některých léčebných rituálů, které jsou tradičně uchovávány vtajnosti a které mi byla cestou snů zjeveny. Řekl mi: „Někteří zvelkých zůstávají při zemi, aby naši zemi a naše lidi chránili.“ Připustil, že některé ztěchto bytostí mohou mluvit snezasvěcenci prostřednictvím snů a vizí, když dotyční „sní pravdivě“.

Dozvěděl jsem se, že tradiční Irokézové jsou národem snů. Dávno před tím, než první Evropané vstoupili na americký kontinent, učili Irokézové své děti, že sny jsou tím nejdůležitějším zdrojem vedení, jak praktického, tak duchovního, ze kterého mohou vživotě čerpat. Prvním počinem každého dne virokézské vesnici bylo vyprávět si své sny. S mocným snícím – ratetshents – byly konzultovány významy podivných a znepokojujících snů. Často se do snové práce zapojovalo celé společenství, zejména tehdy, když se zdálo, že sen varuje před smrtí či nemocí. Irokézové věřili, že důležité sny se snaží vyprovokovat k činu. Jestliže na například ve snech vidíme budoucnost, máme možnost ji změnit. To však vyžaduje určité úkony a rituály vytvořené tak, aby se dotyčný s jejich pomocí mohl nežádoucí snové události vyvarovat a naopak kýženou naplnit. Irokézové vytvořili vrámci svého snového řemesla celý systém šamanských a rituálních technik, kterými prorocká poselství snů stvrzují, naplňují jejich důsledky nebo jim zamezují.[4]

Tradiční přístup Irokézů ke snům je naprosto odlišný od postoje, který momentálně – alespoň vposlední době – převládá v západní společnosti. Irokézové učí, že „velké“ sny přicházejí jedním nebo dvěma způsoby. Ve spánku je mysl snícího oproštěna od těla a od omezení místa a času. Duše pak může ve snu cestovat daleko i do všech směrů, do minulosti i do budoucnosti, na místa, jež jsou od těla dotyčného velmi vzdálená, a do tajných rozměrů reality, kde se může setkat sduchovními rádci či předky. Vedruhé variantě může snícího navštívit duchovní bytost, která je na sebe schopna vzít téměř jakoukoliv podobu – zesnulého příbuzného, ptáka či zvířete, božského stvoření nebo dokonce bytosti mimozemské.

Jinak řečeno, podle Irokézů se „velké“ sny přihodí buď proto, že ve spánku procházíme mimotělesnou zkušeností (což je považováno za naprosto přirozené a může se to stát téměř komukoliv během libovolné noci, ať už si to pamatuje, či nikoliv), anebo proto, že knám přichází zajímavý snový návštěvník, kým může být jiný snící na cestě mimo své tělo, anebo bytost zreality mimo fyzickou rovinu.[5]

„Velký“ sen rozpoznáme na základě jeho obsahu stejně jako původu. Může obsahovat informaci, která má pro zdraví snícího nebo jeho fyzické přežití velkou důležitost. Velký sen může přivést duchovní rádce a spojence a povolat snícího ke skutečnému životnímu cíli.

Pro Irokéze jsou sny ústředním nástrojem kuzdravení. Jsou to „přání duše“. Navazují spojení snašimi nejhlubšími duchovními zdroji a stím, co je pro nás žádoucí. Jestliže odmítneme tento zdroj brát vážně, naše duše ztratí svou energii, naši duchovní ochránci nás mohou rozhořčeně opustit a my zůstaneme vůči všem nemocem a nezdarům zranitelní. Často je to spojeno sduševními ztrátami, spronikáním negativních energií včetně psychického útoku a vlivu ze strany neklidných zesnulých. Sny odhalují psychické a duchovní příčiny nemocí ještě před tím, než se rozvinou tělesné symptomy.

Pro tradičního léčitele představují sny důležitý nástroj pro diagnostiku a léčbu. Setkal jsem se sjedním irokézským léčitelem, který si rád bral od svých klientů nějaký osobní předmět – obyčejně kus oděvu – a dával si ho na noc pod polštář. Tvrdil, že mu to pomáhá soustředit se na klienta i vnoci, takže se mu pak může ve snech zjevit podstata jeho obtíží a potřebný způsob léčby. Ve svých snech dostává často radu od své mrtvé babičky – svého času velmi slavné bylinkářky – anebo od medvěda, což je zvíře, které je sléčitelstvím lesních Indiánů nejvíce spojováno.

Moje zkoumání mne vedlo nečekanými směry v prostoru indiánských rezervací i mimo ně. Získal jsem všech sedmdesát tři výtisků časopisu Jesuit Relations, které obsahují pozoruhodný soupis snové spirituality Irokézů vdobách prvního kontaktu sEvropany. Více než rok byly tyto časopisy mým nejoblíbenějším čtivem. Studoval jsem je společně sTomem Porterem, duchovním vůdcem Mohavků, jehož vidění jej přiměla ktomu, aby odvedl skupinu svých lidí zrezervace Akwesasne zpět do země předků, do Údolí Mohavků. Tam měli opět obnovitduchovní společenství a oživovat staré zvyky. Šaman kmene Cayuga mi ukázal své techniky přemísťování ztracených duší. Šamanka Chippewů mi kreslila mapy stezek a bran, které používá při cestování do světa duchů.

Moji hlavní učitelé – stejně jako na samém začátku – však přicházeli ze samotného snového světa. Můj snový svět se stával mimořádně aktivním a štědrým. Ve snech jsem byl nejen plně při smyslech, ale také jsem cítil, že cestuji mimo své tělo. Přicházela ke mně řada dalších bytostí včetně zesnulých členů mé rodiny. Po otcově smrti vlistopadu 1987 se otec opakovaně vmých snech objevoval, často přinášel konkrétní vzkazy pro mou matku scennými praktickými informacemi, o nichž jsme ani já, ani ona neměli do té doby tušení. Takový příval vnitřních zážitků byl skoro ubíjející. Už dlouho jsem praktikoval to, že jsem každé ráno u snídaně o svých snech vyprávěl a měl jsem štěstí na pár přátel rozptýlených po celém světě, snimiž jsem řadu let sny naprosto neformálně sdílel. Noví přátelé vseverním New Yorku byli při práci se sny mými nadšenými spojenci a vmém zkoumání mě povzbuzovali, anebo naopak mírnili.

Vmém nitru se však zmítaly i bouře, o nichž jsem nebyl schopen či ochoten diskutovat snikým. Ve snových stavech jsem bojoval se zlými kouzelníky – zvláště stím, co nosil tu děsivou masku – se zlými duchy a také se svým vlastním stínem. Vbdělém stavu jsem byl vnitřně rozštěpený, naprosto neloajální svým dřívějším ambicím a svému pojetí úspěchu.

Četl jsem cokoliv, co by mi nějak pomohlo mé stavy pochopit. Počínaje texty Stanislava Grofa o duchovní naléhavosti až po Cesty mimo tělo (česky Triton 2007, překlad Kateřina Drewsová) od Roberta Monroea. Vnádherné antologii Joan Halifaxové Shamanic Voices a vklasice od Mircea Eliadeho Šamanismus a nejstarší techniky extáze (česky Argo 2000, překlad Jindřich Vacek) jsem našel záznamy šamanských iniciací, které mi přišly překvapivě povědomé. To mě ujistilo, že jestliže začínám bláznit, čeká mě alespoň zajímavá společnost. Četl jsem knihu Michaela Harnera Cesta šamana (česky DharmaGaia 2010, překlad Gato) a zjistil jsem, že většinu jím zmiňovaných míst znám. Doslechl jsem se, že Harner pořádá kousek od mé farmy, na vrchu křemencové hory na okraji Berkshires, dílnu.

Byla to moje první souvislá zkušenost se stěžejními technikami šamanského cestování, jež Michael Harner zprostředkoval tisícům současných obyvatel Západu. Michael je antropolog, který po ukončení terénních prací mezi Indiány kmene Jivaro „překročil práh“, stal se šamanem a náruživým vůdcem současné obrody šamanismu vmoderní společnosti. Věděl jsem, že ústředním prvkem jeho přístupu byl prvek monotónního šamanského bubnování, které mělo napomáhat změnám stavu vědomí. Už dávno jsem poznal, jaký mocný vliv mají údery do bubnu na navození stavů tranzu. Ve třech letech jsem poprvé slyšel tradiční keltský ruční bubínek zkozí kůže, zanedlouho poté ozvučená dřívka domorodců a během několika návštěv Brazílie jsem protančil celou noc za zvuků bubnů batá při obřadech candomble a umbanda. Přesto jsem šel na Michaelovu dílnu sjistými pochybnostmi. Nebyl jsem si jistý, zda techniky šamanskými rody a kouzelnickými řády tradičně utajovány mohou nebo mají být odhalovány lidem, kteří zaplatili pár korun a na chvíli si odskočili na víkendové holistické soustředění. Měl jsem pocit, že takové dary by měly být uchovány pro ty, kteří podstoupili iniciační zkoušky a své povolání prokázali třeba tím, že měli ten správný sen.

Síla osobních prožitků při Harnerově dílně můj odpor přemohla. Jeden ztěchto zážitků – cesta Horním světem, umocněná bubnem – silně ovlivnila můj smysl pro účelovost a možnosti, takže se svámi o něj stručně podělím.

Odlepil jsem se od vrchních větví stromu a cestoval jsem skrze jakési mračné membrány, abych prozkoumal množství postupných dimenzí Horního světa. Některé byly pusté a prázdné a vnich žily bytosti, které mi neměly co říct. Na několika místech mi cestu zastoupili hrozící strážci brány, které jsem musel obejít, utišit, anebo se snimi utkat.

Spatřil jsem řadu podob bohyně a mnoho postav, které jsem ze svých snů či zmytologie – jež je (na základě pozorování Josepha Campbella) tvořena kolektivizovanými sny – znal.

Připřechodu zjedné roviny do druhé jsem musel měnit podobu. Stal jsem se bleskem. Na nejvyšší rovině jsem stanul tváří vtvář celému panteonu postav pocházejících zmnoha náboženských tradic. Pod nimi a za nimi se rozprostíral ohromný zdroj světla a házel jejich stíny. Když jsem se na to světlo díval přímo, jako bych viděl slunce, jako bych hleděl do temnoty samotného srdce světla.

Letěl jsem spolu sokřídlenými bytostmi nad nádhernými zelenými údolími, jež připomínala ta znašeho světa, jen byla naprosto nedotčená – krajina čerstvá jako první úsvit.

Když Michealův buben vyslal signál knávratu, vůbec se mi nechtělo to vše opustit. Nakonec jsem spatřil své vlastní tělo – bez života – unášené zpět na křídlech obrovského orla Bouřliváka, velkého tak, že svým tělem vrhal stín přes celé hory.

Otevřel jsem oči a viděl, jak se nade mnou sklání skupinka trochu vystrašených lidí. Řekli mi, že jsem „byl pryč“ o celých 12 minut déle než ostatní zkruhu. „Začali jsme se obávat, že jsi odešel nadobro,“ oznámila mi jedna zžen. „Zdálo se, že nedýcháš a nemohli jsme ti nahmatat puls. Vypadal jsi jako mrtvý.“

Chtěl jsem všem zvednout náladu a tak jsem vtipně nadhodil, že sklony „odcházet“ do různých realit se u mě projevovaly už od dětství. Na tu cestu jsem však nikdy nezapomněl. Žije ve mně stále. Poskytla mi osobní pochopení toho jediného, boha, jenž má mnoho tváří a masek, a ukázala mi cesty a místa mimo běžnou realitu, na která se snad znovu budu moci podívat.

Přes všechno žertování o mém „odchodu“ během dílny jsem měl pocit, jako bych skutečně umřel a vrátil se zpátky, podobně jako se mi to přihodilo vdětství, když jsem vážně stonal – sjedním podstatným rozdílem. Tentokrát byla ona zkušenost záměrná. Napadlo mě, že kdybych byl jedním zamerických domorodců, asi bych si vtento okamžik změnil jméno a uctil tak zážitek, jenž tak hluboce ovlivnil moji identitu.

Spocity čerstvého konvertity jsem spěchal zaznamenat svá zjištění do knihy. Tentokrát byla úplně jiná než mé předešlé thrillery, a dokonce i než můj historický román psaný „zpohledu Indiána“, do něhož jsem se pustil vdobě, kdy začaly přicházet sny o siru Williamovi Johnsonovi. Nová kniha vycházela z mých setkání – prostřednictvím snové brány – s několika lidmi zdřívějších dob včetně irokézského šamana, jenž se poprvé projevoval jako soupeř, ale po mnoha vnitřních bitvách se stal mým spojencem. Měl jsem divný pocit, že tento snící zdávné minulosti cestoval časem a hledal určitou informaci, která by jeho lidu, ukrutně bojujícímu o přežití, mohla pomoci. Chyběla mi však nestrannost, abych tato svá vizionářská setkání prezentoval vnormálním jazyce. Snažil jsem se maskovat své zážitky jako fikci. Výsledkem byla podivná směsice historie, záznamů snů a spekulací o dvojnících, o cestování včase a paralelních světech. Jeden zmých přátel zkruhu vydavatelů poznamenal: „Část lidí, kteří tohle budou číst, za tebou půjdou třeba až na Měsíc. Ostatní si budou myslet, že ses zbláznil.“

Rozhodl jsem se odložit rukopis do šuplíku a na několik let na něj zapomenout. Zůstával však drobný problém – jak platit nájem a občas se i najíst. Roky jsem si užíval toho luxusu, že jsem mohl své sny následovat, aniž bych se staral o pravidelné výplatní pásky. Teď se účty začaly hromadit. Moji poradci zvydavatelství mě vybízeli, abych se vrátil kpsaní thrillerů a jedna moje polovina, která myslela na hypotéku a účty za studia, mi napovídala, že mají pravdu.

Vydělej teď slušnou sumu peněz, syčela, a duchovní cestu si nech na jindy.

Potíž byla vtom, že moje nové já nemělo o hraní starých her pražádný zájem. A můj snový zdroj se mnou neustále cloumal úplně jiným směrem. Například jsem serozhodl, že jedním způsobem, jak platit účty, může být vychrlit další thriller sruskou tematikou, a vydělat tak na úspěchu ze svého předešlého bestselleru Moscow Rules (Pravidla Moskvy) co nejvíce. Ale pokaždé, když jsem se pokoušel nadhodit nějaký námět, můj zdroj tvořivosti vyschnul. Rozhodl jsem se proto požádat svůj snový zdroj o nápad. A přišel tento sen:

Mistr kuchař stávkuje

Jsem uvnitř nějaké hospody. Stoly jsou prostřené pro stovky lidí a prohýbají se pod tíhou bohaté dekorace, kostního porcelánu a mincovního stříbra. Vypadá to docela slibně. Je mi však řečeno, že je nějaký problém vkuchyni. Vedoucí mi vysvětluje, že mistr kuchař sodporem odešel, když si přečetl moje menu. Odmítá totiž dál vařit stroganoff. Pokud na servírování tohoto ruského chodu budu trvat, bude třeba najmout nějaké podřadné kuchaře zulice.

O tenhle sen jsem se neprosil, ale byl jsem si naprosto jistý, že jsem právě takový sen potřeboval. Nebylo možné přehlédnout jeho poselství, jelikož ve mně sám dozrál a dokonce jsem o radu písemně požádal prostřednictvímnotesu na nočním stolku. Včem vlastně jeho poselství spočívalo. Vmých snech bývá kuchyně – místo, kde se věci „vaří“ – často metaforou pro mé centrum tvořivosti. Cítil jsem, že mistr kuchař zinkubovaného snu představoval moji nejtvořivější část. Tím, že odmítl mé menu, mi můj zdroj tvořivosti dal jasně najevo, že odmítá na mých komerčních plánech spolupracovat.

Od svého „ruského“ projektu jsem odstoupil a vrhl jsem se do nového zkoumání snů a šamanismu, napsal pár článků pro časopis sdobrodružnou tematikou a několik hodin denně trávil psaním snového deníku a vyprávění snůdruhým lidem. Ke stádiu vydání měla však nová kniha stále ještě hodně daleko, takže mě to dotlačilo napsat jeden průměrný horor – proti čemuž můj snový zdroj při každém kroku protestoval – a nakonec jsem zplodil ještě jeden. Tentokrát mé sny po zastavení těchto hloupostí volaly snaprostou určitostí a ukazovaly mi cestu, po které se mám vydat. Opět jsem je žádal o radu a opět mi bylo připomenuto, že snový zdroj má pro mě plány mnohem důmyslnější než ty, které denně zaměstnávaly moji mysl v nevýznamné míře:

Znovuzrození

Pokouším se projet doslova rozkousanými ulicemi, částečně zatarasenými stavebními pracemi. Přicházím knějaké propusti podobné dešťovému kanálu. Stoupá vzhůru. Snažím se šplhat nahoru, ale nejsou tam žádné úchyty, takže pořád kloužu dolů. Společník, kterého jsem si do této chvíle nevšiml, stoupá bez námahy na vršek a vrací se pro mě, aby mi pomohl. Trochu se mi podobá, je však v lepší kondici a jeho tělo je mohutnější.

Teď stojím na lesní mýtině. Mezi stromy vidím nějaký předmět na trojnožce, vypadá jako obrovský kávovar. Možná, že mi tam poradí, kde bych přišel knovému výdělku. Jsem při vědomí, sním a kráčím vpřed.

Něco mě však jemně, ale pevně tahá opačným směrem. Vím, že mám sílu si vybrat, ale nakonec se té síle podvoluji. Táhne mě to zpátky. Ocitám se vkruhu domorodců, kteří žijí vsouladu se Zemí. Cítím se nepříjemně, protože to vypadá, že je vyrušuji. Oni mě však vítají, jako by na mě už dlouho čekali. Mají pro mě vkruhu připravené místo.

Oheň začíná hřát a já ležím uprostřed kruhu. Domorodci mi na oči, uši, jazyk a na hruď k srdci pokládají žhavé uhlíky. Vysvětlují mi, že to dělají proto, abych byl schopen jasně vidět, slyšet a hovořit. Říkají mi: „Otevíráme průchod ztvého srdce do tvých úst, aby od této chvíle byla tvá slova upřímná a vycházela od srdce.“

Probudil jsem se nabitý energií a vzrušením. První část snu se mi zdála jasná. Měl bych přestat snovým způsobem obživy – což mi připomněl pohled na obrovskou konvici na kávu – a vydat se zcela opačným směrem. Druhá část snu na mě měla svým novým nasměrováním nesmazatelný účinek. Řeč, kterou nade mnou domorodci pronášeli, mi připomněla úryvek věty „vzácná slova znovuzrození“ na irokézském kondolenčním shromáždění.

Opět jsem kvůli snu ukončil jeden zúzce zaměřených komerčních projektů.

Tentokrát mi ovšem sen pomohl vydat se novým a daleko tvořivějším směrem s ještěvětším odhodláním. Tento sen o znovuzrození se stal impulzem ksepsání románu The Firekeeper (Strážce ohně), vněmž popisuji šamanské praktiky po generace děděné mezi irokézskými léčitelkami a také život a mé zaujetí pro mou snovou postavu sira Williama Johnsona.

Tento sen měl na můj život obrovský vliv. Rozpoznal jsem význam těch ucpaných a rozpadlých ulic vúvodní scéně – můj život byl plný chybných odboček, objížděk, vlastních překážek a pádů zcest. Jak jsem tak kráčel vlehkém dešti kolem lesního jezera a pořád cítil to teplo žhavých uhlíků, které mi domorodci ve snu na srdce pokládali, uvědomil jsem si, že nastal čas pro osobní a bezpodmínečný závazek. Opakoval jsem si jejich slova a říkal je nahlas jezeru, stromům a káněti, jež se snesla zoblaků: „Od této chvíle budou má slova upřímná a od srdce.“ Po celém těle jsem cítil mravenčení. Pravda přichází s husí kůží.

Od té doby nabývaly sny v mém životě na stále větším významu. Staly se pro mě vnitřní autoritou, tvořivým prubířským kamenem ve všech záležitostech a sjednocovaly zdánlivě neslučitelné věci: od výběru zaměstnání až po ta nejobyčejnější ekonomická a finanční rozhodnutí, která vživotě musíme udělat, od těch nejsvětštějších otázek bytí a dělání, dostávání a vydávání – kterým sny dodávají nový rozměr a význam – knejduchovnějším otázkám maximální důležitosti a kpochopení sebe sama. Vnesly do mého vnitřního a vnějšího života vitalitu a vzrušení a přetvořily tyto dvě sféry napravdivou cestu srdce, jedinou cestu, po které se máme vydat.

DŮM SNŮ

Změnu v srdci doprovázela změna domu ve smyslu doslovném i metaforickém. I ta byla výsledkem řízení snů.

Poprvé jsem o městě Trója ve státě New York slyšel ve snu a zprvu vůbec nic nepochopil. Vtom snu jsem si pochutnával na velkolepé večeři ve společnosti lidí zvyšších kruhů vjakémsi anglickém venkovském sídle. Nějaká starší žena – nepatřila khostům – neustále vykukovala zpoza mé židle a pokoušela se na sebe upozornit. Ignoroval jsem ji, protože byla nevychovaná a vypadala dost prostoduše. Žena požádala jednoho muže u stolu, aby jí se mnou kontakt zprostředkoval. Chvíli jsem ji poslouchal, ale způsob, jakým se vyjadřovala, mě odrazoval. Řekla mi například: „Když ti bylo šest, poslali za tebou UFO. Vyslali do tvého těla paprsek.“ Znělo to jako heslo znějakého obchodního letáku a já naznačil, že mě její řeči nezajímají. Žena však tvrdošíjně pokračovala. Poradila mi, abych si to ověřil u kamarádky Wandy. „Zeptej se jí na Millie.“ A pak několikrát zopakovala: „V tvém životě bude hrát důležitou úlohu Trója.“

Jelikož jsem vyrostl na Homérovi a jeho vyprávění o trojské válce, nikdy by mě nenapadlo, že by žena ze snu mohla myslet právě městečko Trója zNew Yorku. Pamatoval jsem si, že se mám zeptat Wandy Burchové, kolegyně zoblasti zkoumání snů, která se později stala mojí dobrou kamarádkou. Wanda mi řekla, že si velmi živě vzpomíná na jedno médium zoblasti Saratoga, Millie Coutantovou, ženu sminimálním vzděláním, která před několika lety zemřela. Schovala si prý několik jejích nahraných spiritistických výkladů včetně jednoho sezení vbývalémdomě jednoho zmých snových známých, sira Williama Johnsona. Když jsem nahrávky poslouchal, uvědomil jsem si, že slyším hlas té ženy ze snu. Třebaže bylo pravděpodobné, že žena pocházející ze zdejších končin jako právě Millie bude mít na mysli Tróju newyorskou, a nikoliv tu zHomérovy Ilias, mně tato souvislost došla až na základě dvou pozdějších událostí.

Moje žena Marcia rok na to na jaře otěhotněla a kamarádka jí doporučila, aby začala docházet na moderní kliniku vTróji, kde jsem později také navštěvoval přednášky o Lamazově metodě, alternativní technice porodu. Moje dcera Sophie – která si o své jméno řekla manželce vjednom snu vpátém měsíci těhotenství – se pak narodila vprosinci vNemocnici samaritánů vměstečku Trója.

Před jejím narozením se mi začalo zdávat o nějakém domě. Nebyl však můj. Domy ve snech mají často bohatou symboliku, naznačují, co se může ukrývat vhlubinách duše, otevírají komnaty spoklady možností nebo varují před možnými problémy svedením snícího. Tyto sny o domu však byly hodně konkrétní. Nahlížel jsem jeho francouzským oknem do jídelny vytapetované květinovým vzorem, opravoval kamennou zídku za domem nebo odpočíval na jeho terase zhrubých kamenů. Jindy jsem zkoumal potok na hranici pozemku. Tyto obrazy – přicházely vtuctech zaznamenávaných snů – silně burcovaly mou zvědavost a způsobovaly jakýsi neklid. Souběžně jsem měl pocit, že po několika letech strávených na farmě vrelativní izolaci přišel čas vrátit se do společnosti a podělit se o to, čemu jsem se do té doby naučil.

Sny o domu přicházely souběžně sdalší sérií snů. Ta mě znepokojovala daleko víc. Vjednom ztěchto snů jsem pozoroval zeměměřiče, jak přes pozemek farmy vyznačují nějakou hranici. Po probuzení jsem byl klidný, ale dumání nad tím, co se ve snu dělo, mě postupně začalo znepokojovat. Bylo možné, že by se vláda pokusila zabavit část mého území, prohlásila ji za eminentní vlastnictví a postavila přes ni dálnici? Zvěstovalo snad zjevné dělení majetku rozvod? Můj neklid se vystupňoval poté, co se mi zdálo o našem rodinném právníkovi, který zastupoval vnějakém právním sporu protistranu. Seděl za stolem proti mně se svou klientkou.

Jak se u snů předvídajících budoucí události často stává, začínáte jim přicházet na kloub až vmomentě, kdy se snové události počnou dít vreálném životě.

Při cestě na silnici č. 2 vedoucí po obchvatu Tróje jsem si jednou všiml nádherného domu posazeného vysoko na kopci. Při tom zběžném pohledu ze silnice jsem nemohl vidět, že je to dům zmého snu, a nebyly tu také žádné známky o tom, že je k dispozici. Sdostatečným zaujetím jsem však zatelefonoval příslušnému realitnímu zprostředkovateli. Řekl jsem mu, ať mi zavolá, bude-li ten dům někdy na prodej. O devět měsíců později – průměrná délka těhotenství – vytočil zprostředkovatel moje číslo a řekl, že se dům prodává. Jakmile jsem kdomu přijel, zastavil vzadu a všiml si kamenné terasy a zídky, bylo jasné, že jsem svůj snový dům našel.

Koupě domu a prodej naší farmy proběhl ve stejnou dobu a jakousi vysněnou cestou – během dvou dnů stejného týdne, kdy jsem nový dům poprvé navštívil – bylo vše hotovo. Rozhodl jsem se, že farmu neprodám projektantům výhledové výstavby, protože ti by ji mohli rozparcelovat a porušit tak přirozené útočiště vdivoké přírodě, které jsme zmísta vytvořili. Naštěstí jsem objevil zájemkyni, Pat, která se do místa včetně velkého dubu zamilovala, a okamžitě farmu koupila. Plánovala se pustit do chovu arabských koní. Byla tu ale jedna komplikace. Potřebovala dost času na prodej svého původního bydlení vhrabství Westchester. Sřešením nakonec přišel realitní makléř. Proč nesepsat smlouvu o podrozdělení majetku, což by ženě umožnilo koupit nejprve půlku pozemku a zbytek později?

Na závěr přišlo ještě jedno naplnění snu. Při cestě na jih po silnici č. 66 vedoucí na hranici mého majetku jsem si všiml zeměměřiče, jak zakresluje přes pozemek nějakou hranici – došlo mi, že se ocitám vobraze zesvého snu, který přišel ještě dřív, než jsem o prodeji začal vůbec uvažovat. Místní realitní makléřka Frances Schoolsová mi následně zavolala a měla nevšední prosbu. „Vy tohle místo opouštíte, Roberte, ale znáte hodně právníků. Pat je tu nová a mohla by se spojit sněkým zvašich známých, komu může věřit. Proč byste ji nesvěřil svému právnímu zástupci? A tak jsem se rozloučil snaším rodinným právníkem – a prošel dalším obrazem svého snu, přesněji – když jsem tehdy vstoupil dozávěru líčení a viděl našeho právníka, jak proti mně sedí se svounovou klientkou.

Nastaly ještě jisté potíže v bance a s daňovými odborníky, ale ve snech jsem poměrně zvláštním způsobem dostával rady, komu mám důvěřovat a na koho se kvůli klíčovému úvěru obrátit. Výsledkem všech těch nakumulovaných souvislostí mezi sny a denními událostmi týkajícími se stěhování byl velmi silný pocit, že to tak „mělo být“. Sledoval jsem tu narůstající míru synchronicity a často jsem měl pocit, že mi nějaká přátelská ruka spočívá na rameni a postrkuje mě tu dopředu, tu zas doleva.

Teď jsem si vybavil naléhavý tón Milliena hlasu, když říkala, že Trója bude hrát vmém životě důležitou úlohu. Moji přátelé zjihu, kteří nejprve nechápali, proč odcházím na venkovskou farmu, teď byli naprosto zmateni mým přesunem do Tróje. Na přelomu století byla Trója místem největšího blahobytu ve Spojených státech. Její ocelárny a textilky na výrobu košil však byly dávno ty tam spolu sejměním úspěšných obchodníků, kteří nechali vystavět nádherné veřejné budovy, elegantní řadovou zástavbu a důstojnou faru nahoře na kopci. Trója se mohla stále honosit třemi fakultami, světoznámou koncertní síní a několika vyhlášenými restauracemi na severu místního Manhattanu. Už se však o ní nedalo říci, že je to rušné studentské městečko. Starší generace ještě pamatují nalíčené dámy vřadě dávno zmizelých bordelů a dupárny neboli tančírny hlídané vysloužilými policajty. Centrum města upadalo, knihovně hrozilo zavření, radnice byla vzástavě a hlava mašinérie demokratů, jenž tu všemu kdysi velel, byl na cestě do vězení kvůli úplatkům.

Proč mě sny zavedly zrovna sem? Jistě ne jen kvůli tomu krásnému domu na stráni. Nový sen mi nabídl odpověď:

Patricia Garfieldová se stěhuje do Tróje

Vnovinách se dočítám, že Patricia Garfieldová se stěhuje do našeho sousedství a pořádá sérii dílen zaměřených na práci se sny. Tyto dílny vzbuzují obrovský rozruch. Lidé jsou překvapeni a lichotí jim, že slavná autorka vybrala pro své dílny právě Tróju. Nejzajímavější na jejích dílnách je, že pomáhá obyčejným lidem vnést snovou práci do svých domovů.

Tehdy jsem se sPatricií Garfieldovou ještě osobně neznal. Doslechl jsem se ovšem o její nádherné knížce Creative Dreaming (Tvořivé snění) ze 70. let, když poprvé vyšla, a nesmírně mě zaujalo, jak autorka dokázala běžnému člověku zprostředkovat techniky vybrané zmnoha kultur. Při obědě jsem svůj sen převyprávěl kamarádce. „Ten sen je o tobě,“ reagovala bezprostředně. „Ty jsi ten slavný autor, který se do Tróje přistěhoval. A jsi to ty, kdo bude dílny se snovou tematikou pořádat.“

Standardně by se vtomto případě samozřejmě jednalo o porušení snové etikety, která vyžaduje – jak Jeremy Taylor a Montague Ulman moudře doporučují – že chystáte-li se komentovat sen druhého člověka, musíte začít větu způsobem: „Kdyby to byl můj sen…“ Tak se vyhnete povrchnímu soudu, anebo stavění se do role nějakého experta.

U oběda jsme si však na žádné obřadnosti nepotrpěli. Věděl jsem, že kamarádka, silně intuitivní žena sbohatou snovou zkušeností, má naprostou pravdu. Možná jsem byl do Tróji skutečně zatažen kvůli tomu, abych dělal to, co dělala vmém snu Patricia Garfieldová: odpovědět na výzvu a přizpůsobit svou dosavadní zkušenost ze soukromých setkání životu většiny normálních lidí, snažit se udržet si práci, najít správnou partnerku, platit nájem a postarat se, aby její děti vychodily školu. Vminulých letech bylo několik okamžiků, kdy jsem uvažoval o přesunu do San Franciska nebo Santa Fe. Obě města mám moc rád a obě jsou plná uvědomělých dobrodruhů a podnikavců. Výzva, před kterou jsem teď stál a která vkročila na můj zbrusu nový práh, se mnou malinko zatřásla. Vnést snovou práci a šamanismus tam, kde většina lidí zmístní průmyslové komunity žila vúpadku?

Synchronisticky, ve stejný týden, mi zavolala známá zRCCA (Rensselaer County Council for the Arts), regionálního uměleckého centra vcentru Tróje. Chtěla vědět, zda bych nechtěl vést nějaké programy pořádané centrem. „Jistě,“ odpověděl jsem. „Budu lidi učit to, co jsem se o snech do dnešního dne dozvěděl.“

Ačkoliv vdnešní době vedu programy pro aktivní snící po celém světě, stále si vážím příležitostí, kdy mohu slidmi ze všech společenských vrstev vmístě svého bydliště pracovat soustavněji. Vedu dílny pro programátory a výtvarné umělce, obchodníky a terapeuty, následovníky Bohyně a jeptišky vrůzných střediscích vseverním New Yorku včetně konzultačního centra vkatolické diecézi Omega Institute, mého oblíbeného New Age obchůdku Blue White Rainbow a právě uměleckého centra vTróji.

Tato kniha vychází ztoho, co jsem se naučil od lidí, kteří se svými sny hodně zabývají a přicházejí pak do mých dílen. Často je přivede záhadný sen šamanského ražení. Přicházejí svelkými otázkami: Kdo jsem? Kam jdu? Má můj život nějaký hlubší smysl? Co by se stalo, kdybych změnil zaměstnání, partnera, postoj? Co bude po smrti? Mohu sám sebe léčit. Jsem na léčení připraven?

Sny nám na naše otázky dají odpověď, když budeme pozorní, protože pocházejí ze zdroje daleko hlubšího a moudřejšího, než je naše každodenní bdělá mysl. Být pozorný znamená víc než jen naslouchat. Dávat pozor doslova znamená „zapřáhnout sám sebe“. Pilně pracovat se svým snovým zdrojem předpokládá, že rozšíříme své chápání a půjdeme ještě dál za místa, která známe. Nejlepšími průvodci vtěchto oblastech bývají ostřílení cestovatelé, kteří jsou často ve vzduchu.

JEDINÝ ODBORNÍK NA SNY

Se sny se dá pracovat mnoha způsoby a každý znich je do jisté míry správný, protože sny mají mnoho rovin a lidé sní různě.

Při práci se sny je důležitá zkušenost, nikoliv teorie. Jakmile začne teorie kostnatět a stane se zní soustava pravidel a předpisů, jež popírá nový prožitek a pokouší se jej podřizovat starým názorům, nastává čas hodit takovou teorii do smetí.

Sohledem na právě zmíněné je varovným příběhem případ Freuda a jeho učení. Na začátku 20. století učinil Sigmund Freud velký krok tím, že trval na významu existence snů – „královské cesty do nevědomí“ – a to ve společnosti, která sny a snovou práci obecně očerňovala. Freud a freudiáni však následně povýšili hypotézy o funkcích a významech snů na dogma. Ve Freudově přístupu byly sny spojovány snemocí spíše než sduševní pohodou, jeho stoupenci popírali existenci duše a snové interpretace byly přenechávány dobře placeným učencům, kteří byli považováni za jediné kompetentní odborníky na dešifrování „latentních obsahů“ snů. Takový přístup je jednoznačně autoritářský. Přivlastňuje si moc snícího nad jeho vlastními zkušenostmi. Ve skutečnosti říká: Ty nejsi žádný odborník na své vlastní sny. Freud si ve svém učení dokonce dovolil říkat, co je třeba v našich snech hledat a co nikoliv. Freudova oddanost své vlastní teorii se nakonec stala tak sebe zaslepující, že když Freud viděl, jak se jeho sny odvažují proti jeho názorům na význam snů protestovat, spálil své osobní deníky.

Líbí se mi, co řekl ke své teorii o snech Carl Jung: „Nemám žádnou teorii o snech, nemám ponětí, jak sny vznikají. Na druhé straně vím, že když budeme o snech dostatečně dlouho a svědomitě přemýšlet – vezmeme-li je a budeme je převracet a obracet – téměř vždycky ztoho něco vzejde.“[6]

Vmé knize žádnou teorii o snech nenajdete. Místo toho tu objevíte cvičení a záznamy zcest upravených tak, aby vám pomohly a podnítily vaši chuť zkoumat své vlastní sny a vy jste nechali jejich energii a vhled promítnout do vašeho každodenního života. Záznamy zcest jsou pečlivě vybrané ztisíce snů, které jsem si do svého osobního notesu zapisoval, a zdalších tisíců snů, které mi byly při dílnách a soukromých sezeních vyprávěny. Zcvičení uvádím ta, která mi přišla při práci svlastními sny a při vedení snových dílen nejúčinnější. Kombinují se vnich uznávané moderní snové techniky a prastaré šamanské praktiky, jako například využití bubnování knávratu snícího do snového obrazu, kde může zkoumat jeho význam, rozmlouvat se snovým učitelem a dokončit započatý úkol.

Ztěchto důvodů je často vhodné podělit se o ně sněkým druhým nebo scelým kruhem spolu-průzkumníků. Kobjevům, ke kterým tímto způsobem každý týden vmých dílnách Aktivního snění dochází, mám velkou úctu. Po všech těch letech práce se sny zjišťuji, že důležité poselství snu, jež mi zůstává skryto, může najít i absolutní nováček.

Vkulturách, které sní – a knimž všichni naši předkové patří – se předpokládalo, že sny má každý. Kdo nebyl se svými sny ve spojení, byl považován za méněcennou bytost, za duchovního a emočního mrzáka. Pro identitu člověka, rodiny i společenství bylo sdílení snů pokládáno za stejně zásadní jako zdraví a bezpečnost rodiny.

Table of Contents

Titulní strana

Copyright

Úvod. Sny vyzývají