Tvořeni literaturou

Společné dějiny česky a německy psané literatury českých zemí (1760—1920)

Václav Smyčka — Václav Petrbok (eds.)

Václav Smyčka / Václav Petrbok / Jan Budňák / Ladislav Futtera / Martin Hrdina / Mirek Němec / Matouš Turek

Publikace vznikla v rámci výzkumného záměru Ústavu pro českou literaturu Akademie věd České republiky, v. v. i., (RVO: 68378068).

Kniha byla vydána s podporou Akademie věd České republiky.

Při práci na textu byly využity zdroje těchto výzkumných infrastruktur: Česká literární bibliografie (kód ORJ: 90243); LINDAT/CLARIAH-CZ (LM2018101) financované Ministerstvem školství, mládeže a tělovýchovy České republiky.

Lektorovali:

Mgr. Michal Topor, Ph.D.

doc. Mgr. Zuzana Urválková, Ph.D.

© Texts Václav Smyčka, Václav Petrbok, Jan Budňák, Ladislav Futtera,

Martin Hrdina, Mirek Němec, Matouš Turek, 2024

© Graphic & Cover Design Stará škola, 2024

© Ústav pro českou literaturu AV ČR, v. v. i., 2024

© Filip Tomáš — Akropolis, 2024

ISBN 978-80-7658-093-0 (Ústav pro českou literaturu AV ČR, v. v. i.)

ISBN 978-80-7470-530-4 (Akropolis)

ISBN 978-80-7658-095-4 (MOBI; Ústav pro českou literaturu AV ČR, v. v. i.)

ISBN 978-80-7470-531-1 (MOBI; Akropolis)

ISBN 978-80-7658-094-7 (ePUB; Ústav pro českou literaturu AV ČR, v. v. i.)

ISBN 978-80-7470-532-8 (ePUB; Akropolis)

KATALOGIZACE V KNIZE — NÁRODNÍ KNIHOVNA ČR

Smyčka, Václav, 1988—

Tvořeni literaturou : společné dějiny česky a německy psané literatury českých zemí (1760-1920) / Václav Smyčka, Václav Petrbok (eds.) ; Václav Smyčka, Václav Petrbok, Jan Budňák, Ladislav Futtera, Martin Hrdina, Mirek Němec, Matouš Turek. — Vydání první. — Praha : Ústav pro českou literaturu AV ČR, v.v.i. ve spolupráci s nakladatelstvím Filip Tomáš — Akropolis, 2024. — 1 online zdroj

Anglické a německé resumé

Obsahuje bibliografii, bibliografické odkazy a rejstříky

ISBN 978-80-7658-094-7 (Ústav pro českou literaturu AV ČR, v.v.i. ; online ; ePub). — ISBN 978-80-7470-532-8 (Filip Tomáš — Akropolis ; online ; ePub)

* 821.162.3 * 821.112.2 * 82(091) * 82:316.7 * 316.728-058.13 * 82:32 * (437.3) * (048.8:082) * (0.034.2:08)

— 1760-1920

— česká literatura — 18.–20. století

— německy psaná literatura — Česko — 18.–20. století

— literární historie — Česko — 18.–20. století

— literatura a kultura — Česko — 18.–20. století

— měšťanská kultura — Česko — 18.–20. století

— literatura a politika — Česko — 18.–20. století

— kolektivní monografie

— elektronické knihy

821.162.3.09 — Česká literatura (o ní) [11]

Obsah

1. Úvod (V. Smyčka)

2. 1. Osvícenství — emancipace a disciplinace člověka literaturou (1760–1805)

1. Počátky moderní literatury (V. Smyčka)

2. Škola občanských ctností (V. Smyčka)

3. Hledání přirozenosti v osvícenském románu (V. Smyčka)

4. Za hranice osvícenství (V. Smyčka)

3. 2. Doba předbřeznová — kompenzace a revolty (1806–1848)

1. Doba předbřeznová (V. Petrbok)

2. Za ideály lidové kultury (L. Futtera)

3. Historismus a hledání národních dějin (L. Futtera, M. Turek)

4. Decentrování já a národního kánonu v romantických poetikách (V. Smyčka)

5. Měšťané se baví (V. Petrbok, M. Turek, V. Smyčka)

6. Drama osudu a cti (V. Smyčka)

7. Mladé Čechie a poetiky revolty (V. Petrbok)

4. 3. Triumf měšťanské kultury a literatury (1849–1885)

1. Koalice liberalismu a nacionalismu (L. Futtera)

2. Hledání ztraceného řádu (L. Futtera)

3. Politizace literaturou a literatury (M. Němec)

4. Zachytit společnost na periferii (L. Futtera)

5. Povrch a hloubka měšťanského subjektu (M. Hrdina)

6. Divadlo a triumf měšťanského liberalismu (V. Petrbok)

5. 4. Krize měšťanské kultury a literatury (1885–1918)

1. Mezi organizovanou a transgresivní modernitou (M. Němec)

2. Literatura a představy národních společenství (M. Němec)

3. Člověk v industriálním prostředí (J. Budňák)

4. Ohrožený subjekt hledá nové hloubky (M. Hrdina)

5. Fantastika počátku 20. století (V. Smyčka, M. Turek)

6. Zvíře v člověku (J. Budňák)

6. Epilog

1. Válka (J. Budňák)

7. Summary

8. Zusammenfassung

9. Vybraná sekundární literatura

10. Seznam ilustrací

11. Redakční a ediční poznámka

12. Poděkování

13. Jmenný rejstřík

Úvod

Literatura jako experimentální prostor společnosti

Společnost českých zemí se od dob osvícenských reforem do vzniku Československa od základu proměnila. Původně stavovská a konfesijně rozdělená společnost se transformovala ve společnost občanskou, regionální identity multietnické habsburské monarchie prošly přerodem v moderní nacionalismus a víra v odvěký řád božského stvoření ustoupila víře v technický pokrok. Někteří dnes v těchto zásadních posunech mohou spatřovat osvobození člověka z jeho pradávných pout, jiní v nich naopak uvidí vykořenění a ztrátu jeho někdejší celistvosti — podle toho, na jakou stránku moderního subjektu kladou důraz.

Všechny tyto epochální převraty v myslích lidí jsou však jen obtížně představitelné bez ještě jedné inovace, která se plně rozvinula teprve v tomto období dlouhého 19. století: krásné literatury. Krásná literatura osvobozující se postupně z pravidel rétoriky a učenosti a vydělující se takto stále výrazněji z širšího písemnictví nabídla společnosti experimentální prostor pro zakoušení nových forem subjektivity, vnímání a sebepojetí člověka. Podobně i drama vymaněné ze školské praxe a vyzdvižené osvícenskými kritiky na roveň performativní složky divadla získalo charakter samostatného literárního experimentu. Literatura přitom kompenzovala důsledky modernity a rozpad tradičního života do specializovaných oblastí vědění a praxe tím, že nabízela čtenářům a divákům možnost estetické distance.[1] V krásné literatuře a dramatu si mohli autoři — a s nimi i čtenáři a diváci — zkoušet nové způsoby jednání a cítění. V literatuře se formovaly také nové kolektivní identity nahrazující starý řád stavovské feudální společnosti, aniž by musely mít nutně oporu v reálné společnosti.[2] Literatura však v některých případech (uveďme jako nejznámější příklady poezii Karla Hynka Máchy či prózy Franze Kafky) dokázala i záměrně narušovat zažitá pojetí člověka, aniž by nabízela pouhé náhražky ztraceného řádu. Dávala tak člověku poznat konstruovanost kulturních vzorců a uváděla jej do stavu trvalé proměny a neustálého hledání.

Ačkoli existuje mnoho dějin česky psané literatury 19. století a stejně tak přehledů německy psané literatury v českých zemích, kupodivu dosud chybí dějiny, které by pojednaly o literatuře v obou tehdejších jazycích českých zemí ve vzájemných vztazích a vývoji. Přitom se oba tyto jazyky podílely na utváření literární krajiny tohoto regionu střední Evropy v 19. století srovnatelnou měrou, ať již se česky a německy píšící literáti (užívající nezřídka obou jazyků) doplňovali, inspirovali, ignorovali či spolu soupeřili.[3] Bez žádné z těchto dvou jazykových tradic — a židovské etnicko-konfesijní tradice spjaté s oběma jazyky — nelze vysvětlit kulturní vývoj na území českých zemí v celku. Tato kniha se proto pokouší položit základy k takovéto syntéze literárního vývoje, která by překračovala úzké jazykové a národní hranice a podávala celostní pohled na literaturu v tomto středoevropském regionu.

Národní rámce uvažování o dějinách literatury

Jak však vyprávět dějiny literatury, aniž bychom vycházeli z předem omezujícího a často zpětně konstruovaného národního hlediska? Vždyť právě tento rámec a s ním spjaté politické programy neoddělitelně utvářely pohled na dějiny literatury v českých zemích. Národní emancipace a nárokování českých zemí v případě české literární historiografie, vzývání domnělé vlastní pokrokovosti a obrana někdejší nadregionální kulturní hegemonie v českoněmecké historiografii — tyto skrytě či otevřeně vyjádřené politické ohledy utvářely představy o tom, co je „naše“ literatura a jaké jsou její hodnoty.[4] Estetická úroveň literatury v tom kterém jazyce se považovala za měřítko vyspělosti kultury a oporu politických požadavků měšťanských elit.

Nejstarší přehledy písemnictví v českých zemích z přelomu 18. a 19. století přitom ještě vycházely z areálového hlediska a registrovaly obvykle v abecedním či chronologickém pořádku díla a autory bez ohledu na jazyk.[5] Omezené možnosti učenců vydat rozsáhlé předromantické přehledy písemnictví, příliš široké pojetí literárnosti a poněkud suchopárně formalizovaná podoba však odsoudily tyto pokusy k zapomnění. Ustaly tím nejdříve v Čechách a později i na Moravě snahy o celostní pohled na literární kulturu těchto regionů.

Čeští obrozenci opírali od počátku 19. století historické přehledy české literatury již jen o úzce jazykové hledisko. Inspirací se jim staly úvahy Johanna Gottfrieda Herdera a Johanna Christopha Adelunga o vnitřním spojení kultury, jazyka a poezie[6] a nacionalismus okolních německých regionů zatažených do koaličních a protinapoleonských válek. Už Josef Dobrovský sledoval vývoj české literatury pohledem proměn českého jazyka a uchopil jej jako postupnou kultivaci ukončenou úpadkem po Bílé hoře.[7] Díky falzům údajných středověkých rukopisů z let 1817–1818 mohli vlastenci generace Josefa Jungmanna proměnit Dobrovského narativ postupného růstu s elegickým koncem v působivější cyklický model.[8] Ten propojoval domnělou „zlatou epochu“ raného středověku, kdy měla být ještě česká literatura „nezkalená“ cizími vlivy, s postupným úpadkem v následujících staletích a očekávaným návratem nové zlaté epochy homogenní české kultury. Ovládnutí minulosti se mělo stát příslibem budoucího vzestupu. Teprve v pracích pozitivistických literárních historiků, jako byli Jaroslav Vlček či Josef Hanuš, v závěru 19. století v souvislosti s odmítnutím pravosti Rukopisů znovu nahradil tento model narativ postupného rozvoje české literatury.[9] Mytický charakter jungmannovských dějin mohli nyní pozitivističtí historici bezbolestně zavrhnout proto, že se historický narativ české literatury mezitím již petrifikoval a se sebenaplňujícími úspěchy česky psané literatury a politiky získal natolik optimistický výhled do budoucnosti, že mýtus „nezkaleně české“ epochy na počátku dějin přestal být zapotřebí.

Jinak tomu bylo v případě kanonizace německy psané literatury v českých zemích. Přehledy této literatury do poslední třetiny 19. století neměly potřebu vytvářet narativní dějiny, které by do literárního vývoje projektovaly dějinná poslání. Od dob osvícenských soupisů si uchovaly naopak onen individuální charakter řad jednotlivých medailonků autorů, případně skrovně komentovaných chronologických výčtů. Kritikové neměli dlouho potřebu promítat sem heroické národní narativy srovnatelné s těmi českých obrozenců, protože německy psaná literatura do konce předbřeznové doby požívala bezpečné postavení hegemonní kultury. Pokud zde vznikala nutnost obhajoby, dělo se tak spíše vůči pohledu mimorakouských německých kritiků, jejichž pohled na literární dění v českých zemích stejně jako v Rakousku byl tradičně přezíravý. Obecné nadregionální dějiny německé literatury, v nichž se tu a tam objevovali autoři a díla z českých zemí, na druhou stranu z části suplovaly jednotný heroizující příběh, který v přehledech českoněmecké (a tím méně moravskoněmecké) literatury chyběl.

Až od sedmdesátých let 19. století si i českoněmečtí kritici a učitelé jako Alfred Klaar a Johann Neubauer uvědomili, jakou výhodu poskytuje české kultuře a literatuře silné dějinné vědomí. Pokusili se vytvořit podobně jednotný příběh, který by vysvětloval, odkud a kam směřuje jejich literatura.[10] Zápletkou nových literárních dějin, přejatou z obecných dějin českých Němců Ludwiga Schlesingera,[11] se stalo téma opakované pomoci německé pokrokové kultury „zaostalé“ české kultuře a ústrcích „nevděčných“ Čechů.[12] V tomto duchu se nesly ještě četné literární dějiny německé literatury z Čech vznikající na počátku první republiky, jako byly ty Rudolfa Wolkana.[13] Ve snaze postavit po bok českého monumentálního historického narativu stejně identitotvorný příběh německé literatury v českých zemích se pozdější literární přehledy Josefa Pfitznera a Herberta Cysarze[14] začaly stále více podobat mýtotvorné historiografii, z níž vycházela česká literární historiografie o sto let dříve, navíc již s nepřeslechnutelným rasově exkluzivistickým podtextem.

Protože si však pokusy převést dějiny různorodé německé literatury v českých zemích na jediný identitotvorný příběh nikdy nezískaly takovou přesvědčivost, jakou měly v české kultuře, akcentovala se zde — zvláště v dějinách Josefa Nadlera a Josefa Mühlbergera — geografická svéráznost jednotlivých německy hovořících regionů českých zemí.[15] Tento přístup vycházel z iniciativy pražského profesora Augusta Sauera, který podněcoval žáky k etnografickému pohledu na literaturu.[16] Regionální důraz umožňoval členit německou literární tradici dle prostorového, a nikoli pouze chronologického klíče, mytizoval však roli regionální zakotvenosti autorů. Nadler navíc toto členění podtrhnul odkazem na údajná specifika jednotlivých německých kmenů, vycházející z jejich míšení s obyvatelstvem a kulturou okolních etnik. Zprvu etnografický pohled se tak stával postupně stále více rasovým. Biologicky determinující kategorie jako „kmen“ a mytizaci vlivu půdy na ducha si neodpustili při úvahách o literatuře ani někteří čeští literární kritici a historici počátku 20. století, například Arne Novák.[17]

Toto „velké historiografické schizma“ a odlišnost historiografických tradic tak klade dnes celostnímu pohledu nemalé překážky. České a českoněmecké (či moravskoněmecké) narativy literárních dějin pohlížejí často na stejné momenty dějin různě, kladou důraz na jiné události a jiné souvislosti. Také odlišné pojmové tradice bohemistiky a germanistiky i rozdílné označování a periodizování epoch představují pro sjednocující pohled obtíže.[18] Navíc v samotné germanistice se často liší pohled na literární dějiny německých a rakouských literárních historiků, z nichž druzí prvním vytýkají, že kánon německé literatury zohledňuje pouze jejich perspektivu.[19]

Narušování národních rámců

Jakkoli toto „velké historiografické schizma“ dosud určuje syntetické přehledy literárních dějin českých zemí, na úrovni konkrétních studií a koncepčních úvah se mnoha bohemistům a germanistům dařilo a daří vzájemně se přibližovat. Není zde možné vyjmenovat všechny práce, které se zabývaly v posledních desetiletích germanobohemistickou tematikou 19. století, můžeme však shrnout hlavní přístupy tohoto bádání a v této souvislosti jmenovat i některé nejmarkantnější příklady.

Jedním ze směrů bádání rozšiřujících národně filologické hranice představuje zájem o překlady a kulturní transfer mezi jazyky a literaturami. Tento přístup předznamenal již v druhé polovině sedmdesátých let Vladimír Macura, když programově psal o „překladovosti“ jako o inherentní součásti české obrozenecké kultury. V řadě dílčích studií se věnoval vztahům německých a českých spisovatelů Kurt Krolop.[20] Soustředěněji pak vytěžil tento přístup Dalibor Tureček ve své knize o adaptacích vídeňských lidových her na českých divadelních scénách doby předbřeznové.[21] Naopak recepci české literatury v německých a vídeňských periodikách mapovali Peter Drews,[22] Gertraud Marinelli-Königová[23] a Lucie Merhautová.[24] Podobně vznikla v minulých letech celá řada biografických studií soustředěných na zprostředkovatelské osobnosti mezi kulturami, jako byli Arne Laurin, Otokar Fischer, Arnošt Vilém Kraus, či Emil Saudek.[25] Na úrovni syntetičtější práce se o vykročení z národně filologického rámce pokusila Gabriela Veselá, když ve svých dějinách německé literatury z Čech zmínila i nejvýznamnější překladatele a překlady mezi oběma zemskými jazyky.[26] Zjevným limitem tohoto přístupu je, že zachycuje právě jen specifické fenomény explicitního transferu a pouze malý výsek skutečného literárního dění a rezonancí jdoucími napříč národními literaturami.

Jiný způsob, jak uchopit vícejazyčnou literární historii českých zemí, nabízí práce zaměřené areálově na konkrétní region a autory působící v něm bez ohledu na jazyk. Zde můžeme uvést setrvalý zájem Václava Maidla o česky i německy píšící básníky Šumavy[27] či Literární slovník severovýchodní Moravy a českého Slezska 1918–2018.[28] Obtíží tohoto přístupu je, že logicky zvýrazňuje biografický či tematický vztah autora a díla k vybranému regionu.

Podobně jsou na tom práce tematicky zaměřené, které sledují zobrazení určitých historických událostí či jiných témat napříč jazyky. Takto má již dlouhou tradici zkoumání historických látek a postav ze starších českých dějin v česky a německy psané literatuře, vznikly však i práce věnované kupříkladu selství v české a německé literatuře 20. století.[29] I tento přístup je schopný zachytit pouze tematickou rovinu literatury a říká nám málo o tom, co je pro literaturu svébytné.

Opačným směrem se vydávají práce, které se soustředí na velké poetologické fenomény a sledují je (alespoň částečně) i v nadjazykovém kontextu. Takto se pokusil tým Dalibora Turečka a Petera Zajace vyrovnat s hlavními „diskurzivitami“ české a slovenské literatury 19. století (romantismus, realismus, parnasismus, klasicismus) a nabídnout místy i srovnání mezi literaturami.[30] Projekt upozornil na procesuální povahu sledovaných kulturních jevů a problematičnost lineárního výkladu dějin literatury po literárních epochách. Uvést zde můžeme také studii Martina Procházky a Zdeňka Hrbaty, věnovanou romantismu s komparativními přesahy.[31] Nevýhodou většiny komparativních metod je, že tendují ke srovnání pouze ojedinělých a předem vybraných prvků či naopak literatur jako příliš homogenních „typů“.

Konkrétní fungování literárního provozu ve vícejazyčném prostředí českých zemí tematizují zase přístupy soustředěné na instituce literární komunikace, jako jsou knihtisk, oběh a prodej knih, cenzura a další. Tento směr zastupují v posledních letech v našem kontextu zvláště práce Michaela Wögerbauera, Claire Mádlové, Petra Píši, Petra Šámala[32] a zčásti Zuzany Urválkové.[33] Jejich studie poukazují na fakt, že přes rostoucí separaci politických zájmů a kánonů hluboko do 19. století zůstávala infrastruktura literární komunikace (nakladatelství, knihkupectví, tiskaři a další) v obou jazycích úzce propojená. Také tento přístup ovšem není optimální pro celistvé literární dějiny, neboť v pozadí obvykle musí ponechat hermeneutický vhled do textů.

Zatím nejvíce se zachycení česky a německy psané literatury z českých zemí jako celku přiblížil zřejmě Josef Peřina, který propojil srovnávací hledisko mezi česky a německy psanou literaturou z českých zemí, tematický přístup a zřetel na vývoj česko-německých politických poměrů.[34] I tento odvážný pokus však svým zaměřením na „stýkání a potýkání“ dvou literárních tradic zúžil literární vývoj na spojující a současně dělící národnostní otázky. Zůstal navíc nedokončen, neboť ze zamýšlené práce vyšla pouze první část věnovaná předbřeznové době. Jakkoli jsou tedy všechny tyto přístupy vhodné pro zachycení určitých aspektů interkulturality, žádný ještě nenabízí ideální klíč pro vytvoření interkulturní literárněhistorické syntézy.

Přístup této knihy

Chceme-li proto k literárním dějinám sevřeným v národních rámcích nabídnout alternativní model, musíme zvolit ještě jinou perspektivu, která by obhlédla podstatnou část literárního dění v obou jazykových tradicích země. Slovy Manfreda Weinberga: jde o společný „horizont“, na jehož pozadí se mohou teprve vynořovat jednotlivé (nacionální, jazykové, politické) hranice.[35] Touto společnou výchozí perspektivou předcházející národní rámce jsou pro nás způsoby, jakými literární díla konstruují vnímání, jednání a cítění, tedy různé formy subjektivity prezentované v literárních textech a inscenované skrze jejich významové dění. Genealogie moderní subjektivity se jeví jako vhodné východisko proto, že převádí politicky zatíženou problematiku kolektivních identit nejdříve na elementárnější antropologickou rovinu. V prvé řadě zkoumá, jaký antropologický model daný text rozvíjí. Co říká o tom, jaký člověk je či jaký by měl být. Důraz na subjektivitu pak dovoluje následně sledovat utváření literárních prostředků, v kterých nachází člověk svůj výraz. Ptáme se, jaké vypravěčské perspektivy, zápletky a nové žánry umožnily vyjádřit či problematizovat jeho vzorce jednání a cítění. Teprve v třetím kroku pak sledujeme, jak tento konkrétní poetický jazyk pomáhá artikulovat též politické programy a formovat kolektivní identity.

Jsme si vědomi, že tento akcent na subjektivitu konstruovanou v literárních textech může působit poněkud abstraktně, zvláště ve srovnání s tradičními a nám známými dějinami literatury založenými na národním příběhu a bio-bibliografických datech. Jistá míra odstupu je však nezbytná, chceme-li příběh literatury vymanit z až příliš úzkých národních rámců a petrifikovaných literárněhistorických kategorií. Decentrujeme-li takto výchozí perspektivu našeho zkoumání a postavíme-li do středu takto otevřeně různé podoby subjektivity a nikoli národní rámce (emancipační a obranné narativy popsané výše), můžeme nahlédnout dějiny česky a německy psané literatury v českých zemích jako vnitřně rozrůzněný vývoj s tendencemi k separaci, ale i přehlíženými souvislostmi a vzájemným prolínáním.

Nezakrýváme tím rozdíly mezi česky a německy psanou literaturou z českých zemí v té které době, ale nahlížíme literaturu psanou v obou jazycích jako součást širšího procesu vyrovnávání se s modernitou, který přesahuje národní identity a propojuje sdílenou zkušenost česky i německy mluvící společnosti. Snaha o emancipaci české kultury vůči z počátku hegemonní německé kultuře stejně jako obranné uzavírání se německé kultury proti té české v druhé polovině 19. století zůstávají v těchto dějinách sice podstatnými faktory, nikoli však apriorními východisky a úběžníky dějin. Spíše než axiologický základ a cíl se totiž ukazují jako průvodní fenomén modernizace, kterými si prošla společnost českých zemí jako provázaný celek.

Společně s Arnoštem Gellnerem můžeme nacionalismy 19. století uchopit jako strategie, s nimiž se rychle modernizované společnosti přecházející od agrárního k industriálnímu hospodářství vyrovnávaly s krizí dosavadních hodnot.[36] Během přechodu společnosti původně rozdělené do mnoha stavů, vrstev a cechů s pevně danými výsadami a povinnostmi k horizontálně uspořádané „výkonnostní společnosti“ sílily obavy z narůstajícího odcizení člověka v moderním světě. Vlastenectví, stejně jako zmíněná tendence k idyličnosti mohly kompenzovat tyto ztráty „ontologické jistoty“, jak by se vyjádřil Anthony Giddens.[37] Zvláště české vlastenectví ve své romantické fázi stavěli (nejen česky hovořící) intelektuálové do protikladu ke světu byrokratizace a moderní účelové racionality, spojované naopak s „německou“ vědou a „rakouskou“ správou. Přitom však právě nacionalizace společnosti dále urychlovala přechod k horizontálním společenským vazbám, stejně jako obecné vzdělání ve vernakulárních jazycích posilovalo zaměnitelnost člověka ve stále komplexnějších hospodářských a správních procesech.[38] Nacionalismus se tak měl stát odpovědí na modernizaci, a zároveň ji sám dále prohluboval.

Pohled na vývoj literatury v dlouhém 19. století jako na množství proměn literárních subjektivit se pak může opřít o několik teoretických inspirací vycházejících vesměs z filozofie subjektu Michela Foucaulta. Pro Foucaulta byl subjekt tím místem, kde se (jen zdánlivě paradoxně) prolíná uchopování sebe sama a podřízení „moci“, kde se spájí touha po autonomii a naplnění se společenskou disciplinací a zapojením do stávajících morálních, racionálních a v neposlední řadě i estetických paradigmat:

Existují dva významy slova „subjekt“: být podřízený někomu jinému skrze kontrolu a závislost a být svázán se svou vlastní identitou prostřednictvím svědomí nebo sebepoznání. Oba významy jsou formou moci, jež dobývá a podřizuje si.[39]

Foucaultovský subjekt již není transcendentním subjektem idealistů a Reného Descarta, ale subjektem historicky utvářeným v konkrétních kulturních praxích sebeuchopování, které nelze nikdy plně oddělit od disciplinace a současně od řeči a kulturních a estetických kódů, v nichž se poznává, artikuluje a tvoří.

Toto pojetí subjektu rozvinuli na poli kulturních a sociálních dějin 19. století pro nás podnětně Andreas Reckwitz v práci Das hybride Subjekt (Hybridní subjekt)[40] a Panajotis Kondylis v knize Der Niedergang der bürgerlichen Denk- und Lebensform (Pád měšťanské formy myšlení a života).[41] Reckwitz charakterizuje tři hlavní typy subjektivity rozvíjené v dlouhém 19. století. První z těchto forem, klasický měšťanský subjekt, popisuje Reckwitz jako subjektivitu zformovanou v reformách osvícenství, která v sobě vyvažuje na první pohled odlišné rysy: účelovou racionalitu s příznačně moderní „niterností“, která není zakotvená již výhradně v náboženském světonázoru, ale daleko spíše v sekulárně morálních a uměleckých hodnotách. „Citovost“ a „spiritualita“ člověka 19. století se má harmonicky spájet s „měšťanskou“ činorodostí a tyto hodnoty se soustředí okolo tradičních symbolických center přesahujících člověka, ať již je to „poezie“, „lidskost“ či „příroda“.[42] Jak zdůraznil Kondylis, pro tuto klasickou formu měšťanské subjektivity je příznačná potřeba harmonizovat velmi různorodé nároky na subjekt.[43] Tuto tendenci k harmonizaci můžeme zvláště markantně sledovat, jak jsme již naznačili, ve vlastenecké idyle obrozenské doby, jiným způsobem však i v bolzanovské utopii racionálně organizované společnosti či v nacionálně-liberálních hnutích počínající občanské éry po pádu absolutismu.

Tím se pak odlišuje klasická měšťanská subjektivita od subjektivit, které Reckwitz označuje jako transgresivní. Ty naopak decentrují člověka a nechávají zmíněné hodnoty vyvstávat v plném napětí. Transgresivní subjekt sice s klasickým měšťanským subjektem sdílí důraz na „niternost“, a s tím i „metafyzická centra“ subjektivity, jako jsou zmíněné „poezie“, „lidskost“, „příroda“, jejich autonomizací a preferencí estetizace nitra před společenskou činorodostí a účelovou racionalitou však vytvářejí trvalý zdroj napětí. Toto napětí se využívá k relativizaci a proměně tradovaných hodnot. Transgresivní formy subjektivity artikulované v nejradikálnějších estetikách preromantiky, romantiky, dekadence a avantgard provázejí jako stín harmonický ideál měšťanské vyváženosti a působí na jeho postupnou proměnu.[44] Přitom i tyto poetiky nacházejí stále nový jazyk překračování stávajících uměleckých konvencí.

V souvislosti s rostoucím „zmasověním“ kultury v poslední čtvrtině 19. století provázené od sedmdesátých let rozvojem rotačního periodického tisku a populárních žánrů, jako byly románové čtivo na pokračování a od počátku 20. století film, pak metamorfuje zčásti klasická měšťanská subjektivita do podoby subjektu, který můžeme nazvat jako kolektivně organizovaný. Tento subjekt sice vychází z tradice klasické měšťanské subjektivity, na místo víry v samostatné vedení v duchu liberalismu 19. století a možnosti člověka harmonizovat nároky na sebe morální a estetickou kultivací však staví síly biologické, rasové, vědecké či psychologické determinace. Tento subjekt se tváří v tvář těmto novým determinantám podřizuje kolektivnímu řízení, stejně jako pravidlům masové kultury.

S pomocí této obecné typologie pak lze popsat společenský vývoj v dlouhém 19. století jako vzestup měšťanské kultury artikulované v různých nacionálně-liberálních programech a její krizi katalyzovanou transgresivními podobami subjektivity a organizovaného kolektivismu. Jako literární historiky nás přitom přirozeně nejvíce zajímají literární kódy, jimiž se v experimentálním prostoru literatury subjektivity artikulují, otevírají reflexi a transformaci. V těchto kódech se propojují konkrétní poetické postupy (nové způsoby vyprávění, charakteristické básnické figury, žánrové modifikace a další) s kulturními a politickými programy.

Shrnutí hlavních tendencí

Pohlédneme-li z této perspektivy na literaturu českých zemí v dlouhém 19. století, vyvstanou před námi následující hlavní rysy jejího vývoje, jejichž shrnutím zde předznamenáváme obsah jednotlivých bloků této knihy:

1.   V duchu osvícenského programu, tereziánských a josefínských reforem se měla literatura stát nástrojem morální a estetické kultivace a harmonizovat odlišné požadavky kladené na moderního člověka (citovost, racionalita). Od sedmdesátých let 18. století se zájem osvícenců soustředil nejdříve na divadlo, kde se zvláště v německy psaném měšťanském dramatu experimentovalo s koncepcemi morální autonomie a na stavovském řádu již nezávislé cti a loajality. S drobným zpožděním proti divadlu se ukázal potenciál (zpočátku německy psaného) románu jako žánru zvláště vhodného k zachycení a harmonizaci protikladných společenských nároků na nitro hrdinů a hrdinek. V rámci sdíleného osvícenského programu se začala obnovovat také česky psaná literatura, už proto, že osvětové cíle vyžadovaly zapojení vernakulárního jazyka srozumitelného větší části venkovského a maloměstského obyvatelstva. Tato lidově osvětová funkce zároveň česky psanou literaturu a drama do budoucnosti výrazně limitovala. Proto se první trhliny esteticko-morálního osvícenského paradigmatu začaly rýsovat od konce osmdesátých a devadesátých let 18. století nejdříve jen v německy psaných gotických a hororových románech a povídkách. Zde se opět jasně ukázala neredukovatelnost člověka na morálně racionální vzory.

2.   Na začátku 19. století získala ovšem také česky psaná tvorba s doceněním venkovské společnosti a českého dávnověku novou funkci, neboť oba zdroje inspirace nabídly protiklad k současné městské společnosti a negativním rysům spojovaných s příliš radikálním osvícenstvím a nebezpečnou (německou) románovou tvorbou. Česká vlastenecká literatura vycházející z lidově osvětových snah umožnila projektovat měšťanské hodnoty do lidové idyly a ideální středověké minulosti a zde je harmonizovat. Podobně dokázala obrozenská kultura využít potenciál uměřené smíchové tradice a satiry stejně jako tragiky pro upevnění hodnotového kodexu měšťanské a vlastenecké společnosti. Naopak radikalizace původně osvícenského ideálu autonomie se v díle Karla Hynka Máchy a několika s ním spřízněných převážně německy píšících básníků obrátila proti snahám harmonizovat vnitřní rozpory subjektu. V poetice subjektivního romantismu sdílené oběma jazyky se tak poprvé objevila k měšťanské subjektivitě alternativní transgresivní subjektivita odhalující bytostné rozpory lidského nitra. Když se v průběhu třicátých a čtyřicátých let s nástupem generace Mladé Čechie dostaly do popředí česky i německy psané literatury dosud implicitní politické programy, ukázalo se již zřetelně, jak velké rozdíly se skrývají v různých pojetích „vlastenectví“, která se dosud jevila jako kompatibilní.

3.   Porevoluční doba si sice vynutila utlumení explicitních politických programů, tím více však politika a různé koncepce společenského řádu pronikly do vnitřní struktury literárních děl: díla česky i německy píšících autorů padesátých let nacházela nápadité poetické výrazy pro „řád“ skrytý ve společnosti a přírodě a kompenzovala tím obavy z negativních důsledků revoluce a jí uspíšené proměny společnosti. Prózy této doby, zvláště román „časový“ založený na poetice paralelního kladení vícera dějových linek (Roman des „Nebeneinander“), se nasycovaly v nebývalé míře sociálními tématy a „zreálňovaly“ v prostoru politizovaném nacionálním bojem. V době obnovené ústavnosti šedesátých až osmdesátých let pak mohly znovu vystoupit politické programy do popředí literárních děl, když v literární komunikaci získávaly stále větší roli měšťanské spolky a vzájemně si konkurující „národní“ divadla. Na poli těchto institucí mohly prostřednictvím literatury a divadla manifestovat měšťanské elity své politické a estetické programy harmonizující napětí ve společnosti i moderním subjektu. Mezi řádky kulturně pesimistické lyriky této doby se však již v obou jazycích ohlašovaly pochybnosti měšťanské kultury, zda lze sladit protikladné požadavky na subjekt.

4.   Triumf měšťanského umění v poslední třetině 19. století se tak současně ukázal jako předzvěst jeho krize. Původně osvícenský ideál autonomního estetického a morálního subjektu se v nově vznikající masové kultuře začal jevit jako stále nereálnější. Liberální časový román se transformoval do románu hraničářského, který nalezl odlišnou podobu v německé literatuře posedlé v této chvíli obranou před vzestupem českého vlivu a v české literatuře upevňující nově nabyté sebevědomí. Místo lidství, které by bylo možné neustále kultivovat, a vyvážené harmonie nalezl v sobě moderní člověk také skryté zvíře, svět pudů a odcizení v nově vytvořené masové společnosti. Humanistické vzdělání se v té chvíli ukázalo být pro mnohé spíše přítěží, subjekt kognitivním klamem, poezie vzývající lidovou píseň konvencí, morálka měšťanských dramat společenskou drezurou. Řešení této krize klasické měšťanské subjektivity nacházel takto otřesený člověk jednak v umocnění transgresivní estetiky, odmítající transparentnost jazyka a autonomizující estetické nazírání světa, přičemž zde vývoj v české literatuře otevřený francouzským, ruským a zahraničním německým vzorům několik let předbíhal srovnatelné tendence v německy psané literatuře z českých zemí. Jiné řešení krize klasické měšťanské subjektivity skýtala masová kultura národních hnutí, prostá próza hraničářských románů a sen kolektivisticky organizovaného vedení, které by z člověka sňalo tíži zodpovědnosti za jeho vlastní volby. Nezmizely konečně ani pokusy o oživení někdejších měšťanských ideálů celistvého subjektu — ať již v podobě expresionistického „nového člověka“, či snahách o novoklasicistní syntézu modernistické zkušenosti. První světová válka pak vstoupila jako katalyzátor do těchto změn a uspíšila nejen rozpad staré monarchie, ale i klasické měšťanské subjektivity.

Koncepční a pojmové volby

Příběh, který vypráví tato kniha, vyvstává z interpretací stovek děl, u nichž lze hledat také další klíče jejich porozumění. Kladením literárního textu do popředí necháváme bio-bibliografickou stránku literárních dějin, stejně jako recepční historii vstupovat do výkladu pouze tam, kde doplňuje interpretační přístup. Jsme si vědomi toho, že výběrem jedné konkrétní perspektivy opomíjíme jistě mnoho jiných možných pohledů na literární vývoj dlouhého 19. století.

S tím souvisí také volba pojmů, které zde užíváme. Antropologickým akcentem upozaďujeme tradiční periodizaci literárních dějin do „ismů“ proto, že se jejich vymezení jeví natolik diskutabilní, v historii proměnlivé a závislé na konvencích, že by výklad zbytečně zatížilo. Rozdílnost pohledů bohemistiky a germanistiky na směry označované jako preromantismus, hnutí Bouře a vzdoru, klasika či klasicismus by tento problém ještě zesílily. Jednotlivé „ismy“ zde proto používáme nikoli pro označení epoch či s nárokem na systematické rozřazení všech literárních prostředků, ale pouze pro vyjádření konkrétních literárních vlastností díla tradičně s těmito pojmy spojovanými.

Nedorozumění může vzniknout také u jiných, pro nás zde podstatných pojmů, které mají v češtině a němčině odlišné významy, jako je zde klíčový pojem „měšťanský“, německy „bürgerlich“. Zatímco v němčině nabývá současně dvou významů „měšťanský“ i „občanský“, s celým trsem asociací (humanitní, civilní a další), v češtině máme tendenci spojovat jej úžeji s konkrétním společenským stavem, měšťanstvem. Do první poloviny 19. století se však i český úzus podobal tomu německému.[45] Píšeme-li zde proto o klasickém měšťanském subjektu, máme jím na mysli nikoli označení sociálního stavu (obyvatele měst s městskými právy), ale právě tento široký význam klouzající mezi slovy občanský a měšťanský, který byl v obou jazycích běžný ještě na počátku 19. století. Pojmem označujeme právě onu formu subjektivity (způsobů vnímání, prožívání a jednání) vtělenou do textů bez ohledu na skutečný sociální status jejich autorů i postav. Můžeme tak mluvit o „klasické měšťanské subjektivitě“ v souvislosti s měšťanskými truchlohrami konce 18. století, ačkoli v pražském prostředí (a podobně i v jiných německých regionech) v rolích hlavních postav převažovali dosud aristokraté. Stejně tak se liší toto označení od výrazu „měšťácký“, který nese hanlivé zabarvení a odráží snahu avantgard či kolektivisticky organizovaných aktérů závěru 19. a počátku 20. století vytvořit si odstup od této formy měšťanské subjektivity.

Vysvětlení si žádá i označení zemských a jazykových identit (respektive národních) identit, tedy užívání pojmů český, českoněmecký, sudetský a podobně. Také zde se totiž jazykový úzus v češtině a němčině rozchází. Zatímco čeština označuje slovem „český“ jak jazykovou či etnickou přináležitost k „Čechům“, tak i geografické označení přináležitosti k regionu, němčina tradičně tyto dva významy odstiňuje. „Böhmisch“ vyjadřuje častěji „český“ ve významu zemské přináležitosti („pocházející z Čech“), jazykově či etnicky „český“ vyjadřuje naopak slovo „tschechisch“ (respektive czechisch, čechisch, cžechisch a podobně). Vše se však ještě komplikuje tím, že německý úzus současně dovoloval užívat slov „böhmisch“ také pro označení jazyka češtiny a někdy i identity čili ve stejném významu jako „tschechisch“ a „Tscheche“.[46] I zdánlivě banální volba slova nás tak již od začátku staví na nebezpečné pole nacionálně brizantních politických programů. Zatímco čeština nás vede spíše k tomu ztotožňovat etnické Čechy s obyvateli Čech, němčina dává možnost vyjádřit přináležitost k regionu (Böhmen) bez nutně jazykové a etnické přináležitosti k Čechům. Jak však ukazují různé způsoby užití těchto variant v němčině, i zde tento rozdíl platil jen někdy a někde. Abychom zde ponechali rozdíl mezi označením regionální a jazykově české příslušnosti, píšeme v druhém případě jednoduše „český“, „Češi“ a zvláště v případě starších epoch, kdy nelze jednoznačně předpokládat nacionální sebeidentifikaci, „česky píšící“. V prvním případě doplňujeme do závorky (böhmisch) či slovo opisujeme („zemsky český“ a podobně). Pro označení německy hovořících a píšících autorů z Čech a Moravy zde užíváme buďto opis, nebo saháme k ekvivalentu běžného německého označení „deutschböhmisch“, „deutschmährisch“, tedy „českoněmecký“ a „moravskoněmecký“.

Obtížný výběr jsme konečně museli podniknout také u každého autora a díla, které v knize zmiňujeme. Vybírali jsme jednak autory a díla kanonická, jednak méně kanonická, avšak zastupují podstatný znak ve vývoji subjektivity. Nemalé problémy nám přitom do cesty kladla odlišná míra obeznámenosti s česky a německy psanou literaturou. Zatímco v prvním případě stojí dnes badatel na již relativně dobře pramenně zmapovaném poli a může vycházet z lepší obeznámenosti čtenáře, v případě německy psané literatury z českých zemí vzhledem k historické diskontinuitě bádání stále ještě chybí v mnoha ohledech základní výzkum — a tím spíše čtenářská připravenost.

Jistě jsme tak nevytvořili ani zdaleka materiálově vyčerpávající práci. Snad se nám ale podařilo nabídnout způsob, jak uchopit literatury Čech, Moravy a Slezska bez apriorního jazykového rozdělení, a neztratili jsme přitom schopnost vypovídat[47] o dlouhodobých procesech, z nichž vzešla moderní literatura a kultura této země. Doufáme, že jsme tím nalezli přístup k literárním dějinám, kterým lze vyprávět o tom, „kdo jsme a odkud přicházíme“, aniž bychom redukovali naši identitu na jazykově-etnické vědomí.

1. 1Siegfried J. SCHMIDT, Selbstorganisation des Sozialsystems. Literatur im 18. Jahrhundert, Frankfurt am Main 1989, s. 418.

2. 2Vladimír MACURA, Překladovost, in: týž, Znamení zrodu a české sny, Praha 2015, s. 69–89.

3. 3Vedle češtiny a němčiny hrály v beletrii 19. století v českých zemích ostatní jazyky jako francouzština, italština, latina či jidiš jen okrajovou roli, a budou zde proto zmíněny jen příležitostně.

4. 4Marek NEKULA, Smrt a zmrtvýchvstání národa. Sen o Slavíně v české literatuře a kultuře, Praha 2017, s. 464.

5. 5Např. Johann Peter CERRONI, Scriptores Regni Bohemiae = Spisovatelé Království českého. Tomus I. A — B = Díl I. A — B., Pragae 2016; Johann Ferdinand OPIZ, Vollständige litterarische Chronik Böhmens (XX sv.). Rukopis uložený v Knihovně Národního muzea, fond Johann Ferdinand Opitz; Pozůstalost Johanna Franze Herrmanna z Herrmannsdorfu, LA PNP, fond Herrmann z Herrmannsdorfu, inv. č. 4/1829; Mathias KALINA VON JÄTHENSTEIN, Nachrichten über böhmische Schriftsteller und Gelehrte, deren Lebensbeschreibungen bisher nicht bearbeitet sind. Als Materialien für ein Lexikon böhmischer Schriftsteller und Gelehrten, Prag 1818; Christian D’ELVERT, Historische Literatur-Geschichte von Mähren und Österreichisch--Schlesien, Brünn 1850. Srov. M. NEKULA, Smrt a zmrtvýchvstání, s. 479–492.

6. 6Johann Gottfried HERDER, Ideen zur Philosophie der Geschichte der Menschheit 2, Riga — Leipzig 1785; TÝŽ, Ideen zur Philosophie der Geschichte der Menschheit 4, Riga — Leipzig 1791.

7. 7Josef DOBROVSKÝ, Geschichte der Böhmischen Sprache und Litteratur, Prag 1792.

8. 8Josef JUNGMANN, Historie literatury české aneb soustavný přehled spisů českých, s krátkou historií národu, osvícení a jazyka, Praha 1825; František PALACKÝ — Simeon Karel MACHÁČEK, Geschichte der schönen Redekünste bei den Böhmen = Dějiny české slovesnosti, Ostrava 1968.

9. 9Jaroslav VLČEK, Přehled dějin literatury české 1, Brno 1885; Josef HANUŠ (ed.), Literatura česká devatenáctého století. Od Josefinského obrození až po českou modernu 1, Praha 1902.

10. 10Alfred KLAAR, Von deutscher Dichtung in Böhmen, Österreichische Revue, 1887/1888, č. 9, sv. 4, říjen 1887 — březen 1888, s. 66–147; Johann NEUBAUER, Die deutsche Literatur in Böhmen im 18. und 19. Jahrhundert, in: Programm des Communal-Real-Gymnasiums mit Oberrealschul-Classen in Elbogen, Elbogen 1877, s. 3–23; pozdější syntéza literárních přehledů viz Hermann BACHMANN (ed.), Deutsche Arbeit in Böhmen. Kulturbilder, Berlin 1900.

11. 11Ludwig SCHLESINGER, Geschichte Böhmens, Prag — Leipzig 1869.

12. 12Václav PETRBOK, Od génia Čechie k českým bohatýrům a německým mistrům. Popularizace literární historie v Čechách mezi osvícenstvím a pozitivismem, in: Kateřina Bláhová — týž (eds.), Vzdělání a osvěta v české kultuře 19. století, Praha 2005, s. 189–202, zde. s. 198–199.

13. 13Rudolf WOLKAN, Geschichte der deutschen Literatur in Böhmen und in den Sudetenländern, Augsburg 1925.

14. 14Josef PFITZNER, Das Erwachen der Sudetendeutschen im Spiegel ihres Schrifttums bis zum Jahre 1848, Augsburg 1926; Herbert CYSARZ, Die großen Themen der sudetendeutschen Schrifttumsgeschichte. Durchblick und Ausblick, Brünn — Prag — Leipzig — Wien 1938.

15. 15Josef NADLER, Literaturgeschichte der deutschen Stämme und Landschaften 1–4, Regensburg 1912–1918; TÝŽ, Das Schrifttum der Sudetendeutschen 1. Bis zur Schlacht am Weißen Berg, Regensburg 1924; Josef MÜHLBERGER, Die Dichtung der Sudetendeutschen in den letzten fünfzig Jahren, Kassel — Wilhelmhöhe 1929; TÝŽ, Dějiny německé literatury v Čechách 1900–1939, Ústí nad Labem 2006.

16. 16August SAUER, Literaturgeschichte und Volkskunde. Rektoratsrede, Prag 1907.

17. 17Viz s. 544–545 v této knize.

18. 18Ladislav FUTTERA, Ve spárech času. K problematice periodizace transkulturně pojatých literárních dějin českých zemí, in: Václav Petrbok a kol. (eds.), Jak psát transkulturní literární dějiny?, Praha 2019, s. 137–164.

19. 19Klaus ZEYRINGER — Helmut GOLLNER, Eine Literaturgeschichte. Österreich seit 1650, Innsbruck — Wien — Bozen 2012, s. 18–23.

20. 20Vladimír MACURA, Die Beziehung zur deutschen Kultur als kulturbildender Faktor auf dem Höhepunkt der tschechischen nationalen Wiedergeburt, in: Ilse Seehase (ed.), Beiträge zur Literatur der tschechischen und slowakischen Wiedergeburt, Leipzig 1977, s. 70–80; Kurt KROLOP, Karel Čapek: Karl Kraus jako učitel, in: týž, Studie o německé literatuře, Praha 2018, s. 637–642; TÝŽ, Karl Kraus a Češi, in: Zdeněk Hojda — Roman Prahl (eds.), Český lev a rakouský orel v 19. století = Böhmischer Löwe und österreichischer Adler im 19. Jahrhundert, Praha 1996, s. 310–327.

21. 21Dalibor TUREČEK, Rozporuplná sounáležitost. Německojazyčné kontexty obrozenského dramatu, Praha 2001.

22. 22Např. Peter DREWS, Die Rezeption tschechischer Belletristik im deutschen Sprachraum 1770–1850, Germanoslavica 16, 2005, č. 1, s. 1–36.

23. 23Getraud MARINELLI-KÖNIG, Die böhmischen Länder in den Wiener Zeitschriften und Almanachen des Vormärz (1805–1848). Tschechische nationale Wiedergeburt — Kultur- und Landeskunde von Böhmen, Mähren und Schlesien — Kulturelle Beziehungen zu Wien 1–4, Wien 2011–2016; TÁŽ — Josef SCHIFFER, Die böhmischen Länder in den Wiener Zeitschriften und Almanachen des Vormärz (1805–1848). Tschechische nationale Wiedergeburt — Kultur- und Landeskunde von Böhmen, Mähren und Schlesien — Kulturelle Beziehungen zu Wien 5, Wien 2018.

24. 24Lucie MERHAUTOVÁ, Paralely a průniky. Česká literatura v časopisech německé moderny (1880–1910), Praha 2016.

25. 25Michal TOPOR — Daniel ŘEHÁK, Arne Laurin (1889–1945). Portrét novináře, Praha 2019; Václav PETRBOK — Alice STAŠKOVÁ — Štěpán ZBYTOVSKÝ (eds.), Otokar Fischer (1883–1938). Ein Prager Intellektueller zwischen Dichtung und Wissenschaft, Wien — Köln — Weimar 2020; Helena BŘEZINOVÁ — Steffen HÖHNE — Václav PETRBOK (eds.), Arnošt Vilém Kraus (1859–1943). Wissenschaftler und Kulturpolitiker, Wien — Köln — Weimar 2021; Lucie MERHAUTOVÁ — Václav PETRBOK — Michal TOPOR (eds.), Emil Saudek (1876–1941). Ein Übersetzer und Kulturvermittler zwischen Metropole und Provinz, Wien — Köln — Weimar 2022.

26. 26Gabriela VESELÁ, Česko-německá literární křižovatka. Kapitoly k dějinám literatury a překladu, Praha 2020.

27. 27Václav MAIDL (ed.), Znovuobjevená Šumava. Příspěvky literárního sympozia, Klatovy 1996.

28. 28Iva MÁLKOVÁ — Svatava URBANOVÁ (eds.), Literární slovník severovýchodní Moravy a českého Slezska 1918–2018, Brno 2022.

29. 29Eduard KUBŮ — Jiří ŠOUŠA — Aleš ZÁŘICKÝ (eds.), Český a německý sedlák v zrcadle krásné literatury 1848–1948. Diskurz mezi historií a literární vědou na téma selského a hraničářského románu, Praha 2014.

30. 30Dalibor TUREČEK a kol., České literární romantično. Synopticko-pulzační model kulturního jevu, Brno 2012; Dalibor TUREČEK — Peter ZAJAC (eds.), Český a slovenský literární klasicismus. Synopticko-pulzační model kulturního jevu, Brno 2017; souhrnně Dalibor TUREČEK, Sumář. Diskurzivita české literatury 19. století, Brno 2018.

31. 31Martin PROCHÁZKA — Zdeněk HRBATA, Romantismus a romantismy. Pojmy, proudy, kontexty, Praha 2005.

32. 32Claire MÁDL — Michael WÖGERBAUER — Petr PÍŠA, Na cestě k „výborně zřízenému knihkupectví“. Protagonisté, podniky a sítě knižního trhu v Čechách (1749–1848), Praha 2019. Dále též Petr PÍŠA — Michael WÖGERBAUER — Petr ŠÁMAL — Pavel JANÁČEK (eds.), V obecném zájmu. Cenzura a sociální regulace literatury v moderní české kultuře 1749–2014. 1, 1749–1938, Praha 2015.

33. 33Zuzana URVÁLKOVÁ, Tajemství úspěchu. Německojazyčná knižnice Album nakladatele Ignáce Leopolda Kobra v širších literárních souvislostech, Brno 2022.

34. 34Josef PEŘINA, Přehledné dějiny vztahů české a německo-české literatury v 19. století 1 (1780–1848), Ústí nad Labem 1996.

35. 35Manfred WEINBERG — Dieter HEIMBÖCKEL, Koncepty interkulturality, in: Peter Becher — Steffen Höhne — Jörg Krappmann — Manfred Weinberg (eds.), Kompendium německé literatury českých zemí, Praha 2022, s. 69–76, zde s. 74.

36. 36Ernest André GELLNER, Nacionalismus, Brno 2003, s. 29–46.

37. 37Anthony GIDDENS, Modernity and Self-Identity. Self and Society in the Late Modern Age, Cambridge 1991, s. 35–47.

38. 38Arnošt GELLNER, Národy a nacionalismus, Praha 1993, s. 38.

39. 39Michel FOUCAULT, Subjekt a moc, in: týž, Myšlení vnějšku, Praha 2003, s. 195–226, zde s. 202.

40. 40Andreas RECKWITZ, Das hybride Subjekt. Eine Theorie der Subjektkulturen von der bürgerlichen Moderne zur Postmoderne, Berlin 2020.

41. 41Panajotis KONDYLIS, Der Niedergang der bürgerlichen Denk- und Lebensform. Die liberale Moderne und die massendemokratische Postmoderne, Weinheim 1991.

42. 42A. RECKWITZ, Das hybride Subjekt, s. 119. Srov. též Bedřich LOEWENSTEIN, Projekt moderny. O duchu občanské společnosti a civilizace, Praha 1995, s. 235.

43. 43P. KONDYLIS, Der Niedergang, s. 51–52.

44. 44A. RECKWITZ, Das hybride Subjekt, s. 205.

45. 45Václav SMYČKA, „Bürger“ jako měšťan, poddaný, občan, člověk, či vlastenec? Politická subjektivita v zrcadle dějin pojmů, Cornova 13, 2023, č. 1, s. 7–21.

46. 46Pro větší jednoznačnost se pak někdy uvádělo „stockböhmisch“, „Stockböhme“ (mohli bychom přeložit jako čistě český a čistý Čech), aby se odlišila etnickou a jazykovou příslušnost od zemské.

47. 47K diskuzi o narativitě historiografie viz Václav SMYČKA — Mirek NĚMEC — Václav PETRBOK a kol., Fünf Entscheidungen für eine synoptische Literaturgeschichte der böhmischen Länder im langen 19. Jahrhundert, Brücken. Zeitschrift für Sprach-, Literatur- und Kulturwissenschaft 28, 2021, č. 1, s. 123–132, zde s. 123–124.

1. V roce 1886 vyjádřil původem moravský fyzik Ernst Mach krizi tradiční měšťanské subjektivity kresbou, na níž zachytil své tělo plynule přecházející do okolního světa včetně částí obličeje, které běžně nevnímáme. „Já“ podle Macha nepředstavuje žádnou neproměnlivou, určitou a ostře ohraničenou jednotkou, ale tvoří jej proměny jednotlivých počitků. Je tak pouze zobecněním této řady počitků vznikajícím jako vedlejší efekt při praktickém uchopování světa. Mach shrnul své pozorování v tvrzení, že „já nelze zachránit“.

1.

Osvícenství — emancipace a disciplinace člověka literaturou

(1760–1805)

Počátky moderní literatury

„Protože nyní musí každý učeň, každý stařec, každá dáma a každá krásná slečinka číst.“

Na podzim 1760 se v Praze potkaly dvě literární kultury, které by stěží mohly být odlišnější. V Klementinu tehdy umíral misionář Antonín Koniáš, pověstný symbol násilné pobělohorské rekatolizace, a s ním jako by se pomalu začala loučit i éra baroka. Tato kultura kladla do centra aristokratické, či naopak lidové divadlo v jeho bujaré improvizované podobě, operu, hudbu a architekturu, náboženské poutě, kancionály, kramářské písně a slavnosti. Umění zde tvořilo dosud neodmyslitelnou součást náboženského kultu a společenské reprezentace. Své vzory hledalo v katolické jižní Evropě a rakouských zemích habsburského soustátí.

V čase, kdy se scházeli jezuitští bratři k modlitbám za Koniáše a sbírali doklady pro budoucí legendy,[1] dokončoval na druhé straně Vltavy v Ostruhové, dnešní Nerudově, ulici písař komorního úřadu Johann Josef Eberle dílo, které jako by patřilo již úplně jiné době. Ve směšnohrdinském eposu Der verlorene Hut zu Wien (Ztracený klobouk u Vídně) karikoval Eberle s voltairovským nadhledem všední život městských šviháků své doby a patos antického žánru. Udržoval si při tom stejný odstup od nabubřelého světa aristokracie jako od řádového a lidového prostředí. Své vzory nespatřoval už na katolickém jihu střední Evropy, ale v soudobé klasicistně osvícenské literatuře Británie, protestantských oblastech Německa, Švýcarska a Francie. Přitom si dobře uvědomoval nezvyklost své osvícensky orientované literární tvorby mezi Čechy: „Čech [Böhme], který se odváží na dráhu Popea a Despréauxe a napíše takřka tisíc německých veršů, které by nedělaly ostudu ani Zachariaeovu peru, není to podivné stvoření?“[2] ptal se Eberle v předmluvě. Proč by nemohl, odpovídal si a kladl za příklad švýcarského básníka Albrechta von Haller, který taktéž pocházel z vícejazyčného regionu na periferii střední Evropy.

S Eberleho snahami tak počíná u nás hledání nových spojení se západoevropskou osvícenskou literaturou. Ta se šířila od počátku tohoto století z Anglie přes Nizozemsko, Francii, Švýcarsko a Dánsko do protestantských oblastí rozdrobených německých států. Stála na oblibě nových literárních žánrů, jako byl sentimentální román, směšnohrdinský epos, výchovné robinsonády, morální týdeníky (časopisy s esejisticko-beletristickým obsahem a fiktivním vypravěčem), a na uměřeném měšťanském divadle. S nimi se rozšiřovaly i osvícenské vzory chování, měšťanské hodnoty činorodosti, individualizované morálky a citlivosti.

Eberle zůstával ve svém obdivu k osvícenské literatuře a psaní směšnohrdinských eposů kritizujících aristokracii[3] v Čechách ovšem ještě dlouho nepochopen, protože se katolické země střední Evropy otevíraly osvícenství jen pomalu. Bránily tomu konfesijní hranice i menší podíl měšťanských vrstev, které by se na osvícenské kultuře podílely. Zatímco v polovině století měly všechny západo- a severoevropské metropole již své morální týdeníky po vzoru londýnského listu The Spectator, Praha je stále neznala. V šedesátých letech ji v tomto směru předběhly dokonce i katolické metropole Vídeň, Varšava i Prešpurk, dnešní Bratislava. Berlínští literární kritikové, jako byl Friedrich Nicolai, v nejprestižnějším středoevropském kritickém časopise Allgemeine deutsche Bibliothek líčili Čechy jako zemi, „kde to stále vypadá dost temně“[4] a barokní katolická společnost jim oplácela okázalou ignorací a nepochopením. Tuto izolaci umocňovaly opakované války s Pruskem, v nichž ztratily české země většinu Slezska, které jim bývalo přirozeným prostředníkem s protestantským světem evropského severozápadu. Nechyběly sice pokusy protestantských literátů, jako byli Johann Christoph Gottsched a Christoph Martin Wieland, o uplatnění na bohatém habsburském dvoře, první z nich dokonce krátce spolupracoval na jediném dosavadním učeneckém časopise českých zemí, olomouckých Monathliche Auszüge alt- und neuer gelehrter Sachen (1747–1748).[5] Žádný z těchto pokusů však neměl delšího trvání. Krušné hory a Krkonoše tak i nadále oddělovaly nejen rozdílné konfese, ale i odlišné výrazové světy.

Právě severo- a středoněmecká přezíravost k nesmělým literárním pokusům z Čech však začala v Praze na přelomu šedesátých a sedmdesátých let 18. století podněcovat nový literární život. Když v roce 1771 bilancoval v úvodníku nového pražského recenzního časopisu Prager gelehrte Nachrichten (1770–1772) Mikuláš Adaukt Voigt rozporuplné přijetí další várky Eberleho veršů v tehdy prestižním výmarském periodiku Der teutsche Merkur a srovnával literární tvorbu českých zemí a sousedních regionů, vzplál pro nový program kulturní obrody:

Jak urážlivé je pro nás, když někteří pochybují, že těžké mlhy, které zahalují naši vzdělanost, naši zručnost, naše uvažování, nebudou nikdy moci být proniknuty nejsilnějšími paprsky slunce; když, dopouštějíce se nejvyššího zneuctění národa, chválí v zahraničních časopisech každého pisálka — každého polovičního poetu — každou ubohou deklamaci jen a pouze proto, že onen autor bydlí u nás: tak, jako když se třeba považují zpitvořené kresbičky Egypťanů za hodné naší pozornosti, neboť se má jednat o první počátky umění, a když nás uvádějí za příklad ostatním osvíceným národům Německa stejně jako zříceniny gotických budov coby památníky barbarství.[6]

Voigt, obeznámený s literární a vědeckou produkcí konfesijně smíšené Porýnské Falce, kde přes šest let působil jako kazatel a farář, se nehodlal smířit s obrazem „temných Čech“. Proklamoval všeobecnou obrodu zemské kultury, která by navazovala na osvícenské snahy v západní Evropě:

Již dávno měl zahraniční učence od těchto ponižujících předsudků odvrátit rychlý pokrok v literatuře, zřejmý od pozoruhodné epochy, kterou v Rakousku na tomto poli započal [Joseph von] Sonnenfels, světlo, které se odtud rozšířilo také do Čech a ostatních korunních zemí, vkus, který se začíná objevovat v přírodovědě, v numismatice, v dějinách vlasti, v ekonomii, v jemnějších částech právní vědy, katedry, které mají být obsazeny ve všech zemích rakouských států těmi nejschopnějšími muži, a díla ze všech oblastí věd, která vycházejí denně na světlo.[7]

Tento program nebyl primárně národněobrozenský, jak se později mohl jevit v 19. století. Daleko spíše šlo Voigtovi o budování zemsky zakotvených sítí literární komunikace a prestiž celého regionu.

Osvícenský optimismus dodal nicméně nový život i vlasteneckým „obranám“ českého jazyka vycházejícím z tradice barokního vlastenectví. Obrany češtiny v této době — jako například ta z pera olomouckého knihovníka Hankeho z Hankensteina — spatřovaly v reformních krocích vídeňské vlády (na rozdíl od privátních úvah Františka Martina Pelcla) nikoli ohrožení, ale nadcházející pozvednutí češtiny. Svědčit o tom mělo třeba zavedení výuky českého jazyka na vojenské akademii ve Vídeňském Novém Městě od roku 1755 a na vídeňské univerzitě od roku 1775. Tento osvícenský optimismus se opíral o představu vzdělání jako nezbytné ctnosti dobrého občana, a tedy i potřeby vernakulárního vzdělání.[8]

Sebevědomí těmto programům dodávalo srovnání se západní Evropou a víra, že se i v českých zemích bude literární kultura rozvíjet s podobnou dynamikou a v podobných fázích, jako to bylo možné pozorovat v tamních regionech. I první morální týdeníky tak v Praze recenzenti Prager gelehrte Nachrichten vítali jako nevyhnutelnou fázi v procesu, který proběhl nebo postupně probíhá v různých regionech Evropy:

Když začne v určité zemi kvést estetika, když se snaží čistší styl nahradit styl suchý, kancelářský, když četbymilovný jinoch počne napodobovat vzory, které má před očima, když dokonce sám začne kout malé filozofické úvahy a zdobí je satirickými a vtipnými nápady, tu vznikají obvykle týdeníky takového typu, jaký zde máme před sebou.[9]

Východiskem tohoto optimistického výhledu byla představa o neustálém šíření čtení a psaní jako nutných dovednostech řádného občana a vkusu a citlivosti jako nových občanských ctnostech. Již několik týdnů před Voigtovým článkem se psalo v ohlášení vůbec prvního recenzního pražského časopisu Neue Litteratur (1771–1772) o „klíčcích vzkvétající vzdělanosti“ a nastávající módě čtenářství, podle níž „každý učeň, každý stařec, každá dáma a každá krásná slečinka (díky osvícená dobo) musí číst, pokud nechtějí být počítáni mezi ty, kdo postrádají dobrý vkus“.[10] Nyní začalo být také v Čechách mezi měšťany a šlechtou, ba dokonce i důstojníky, vojáky a prý i mezi ženami pražské střední třídy vhodné stavět na odiv svůj „dobrý vkus“ v literatuře a prezentovat „citlivé nitro“ jako příznak nových občanských ctností: „Od té doby, co osvícenství proniklo až do kořalkáren a ženské u výčepu si čtou Siegwarta,“ praví voják v jednom z dramat bývalého jezuity, zednáře a historika Ignáce Cornovy z roku 1786, „musí mít i husar v kapse u šavle trochu módního čtení, chce-li si uchovat v civilu něco ze cti, kterou dobyl na válečném poli.“[11]

Po odeznění sedmileté války se tak přes Krušné hory a Krkonoše šířila do českých zemí čtenářská kultura typická dříve pro protestantské země. Samotný počet čtenářů byl sice stále ve srovnání s 19. stoletím poměrně nízký: obecně se odhaduje, že mezi lety 1770 a 1800 mohl stoupnout ve střední Evropě zhruba z 15 % na 25 %.[12] Ohlašoval se zde však nový způsob čtení, který stimuloval mnohem více oběh a produkci knih a jenž byl dosud záležitostí jen nemnohých učenců. Na místo intenzivního čtení, kdy se čtenář věnoval stále stejným textům se silnou kulturní funkcí, jako byla Bible či Hájkova kronika, se přecházelo ke čtení extenzivnímu. To vyžadovalo stále nové tituly i mnohem dynamičtější oběh knih. Zatímco dříve mohly číst celé generace jedné rodiny tutéž Hájkovu kroniku, levné brožované romány a tištěné hry se střídaly nyní v rukou čtenářů s každou novou návštěvou čítárny či knihkupectví. Současně s tím rostla také potřeba korespondence nejen jako praktického, ale i elegantního společenského styku také pro střední měšťanské vrstvy. Návody na správné a oduševnělé psaní německých dopisů adresované obyčejným měšťanům v Čechách vycházely v Praze a dalších českých a moravských městech takřka každý rok a očividně patřily k dobře prodejnému artiklu.[13] Na nácviku psaní dopisů vystavěl i první profesor nového oboru „krásných věd“ (kombinace estetiky a dalších humanitních disciplín) na pražské univerzitě Karl Heinrich Seibt praktickou výuku literárního stylu.[14]

Revoluce ve čtení a psaní tak nepřinášela jen nové myšlenky a emancipační programy, ale i habituální změny měšťanských a aristokratických elit na nejhlubší úrovni. Tiché čtení a psaní jako nové kulturní praxe, které vyžadují od čtenáře bdělé soustředění, šířily nenápadně v měšťanských a aristokratických elitách nové formy subjektivity:

Měšťanské praktiky sebeutváření pomáhají ke vzniku specifické formy subjektivity orientované do nitra. Zprostředkované a koncentrované v tělesné motorice a pozornosti ducha se utváří elementy kognitivního a emočního, z části též imaginativního „vnitřního světa“: cestou reflexe — například biografických možností a morálních dilemat — pozorování sebe sama a emočně senzibilizovaného vnitřního prožívání.[15]

Čtení a psaní se zakořeňovaly jako součást všedního dne a s ní se šířily ve společnosti i nové způsoby soustředění a niternosti, dvě klíčové podmínky měšťanské subjektivity.

Jazyková prestiž a ekonomie knihy

Jaksi automaticky většina osvícenců vycházela z toho, že obrodu literární kultury bude třeba vést v českých zemích především v němčině, jazyku dominujícímu osvícenské kultuře ve střední Evropě. Vždyť latina se pro svoji nesrozumitelnost širším vrstvám společnosti a spjatost s barokní kulturou jevila pro beletristickou tvorbu již jako nevhodná, a tak se latinská beletrie omezovala v poslední čtvrtině 18. století v českých zemích takřka pouze na církevní a školské prostředí. I zde ovšem ztrácela v důsledku tereziánských a josefínských reforem své někdejší postavení. Výuka v nově zakládaných hlavních a normálních školách (Haupt- a Normalschulen) probíhala již německy. K němčině přecházely od roku 1779 nově reformovaná gymnázia a od roku 1784 také většina univerzitních oborů (už o dvacet let dříve začali německy přednášet profesoři krásných věd a kameralistiky). Také italština, a zvláště francouzština vyvolávaly u osvícenců v sedmdesátých letech 18. století rozpaky coby jazyky aristokracie a nepřirozené vyumělkovanosti. Hrabě Hartig, sídlící v Praze, či hrabě Lamberg, pocházející z Brna, sice hovořili a svá díla psali francouzsky,[16] frankofilie aristokratických a vyšších měšťanských vrstev se ovšem stávala od druhé třetiny sedmdesátých let 18. století častým terčem posměchu měšťanských autorů a dramatiků. Ignác Cornova, Heinrich Ferdinand Möller a Gottfried Immanuel Wenzel, jak ukážeme v následující kapitole, ve svých hrách parodovali strojené míšení francouzštiny a němčiny a navazovali tím na kampaň středo- a severoněmeckých dramatiků, například Gottholda Ephraima Lessinga. Vznikaly i polemické dialogy zaměřené proti užívání francouzštiny šlechtickými kruhy, které svojí rétorikou připomínají pozdější Jungmannova Rozmlouvání o jazyce českém.[17]

V této době ovšem čeština hrála stále ještě pouze úlohu úctyhodného symbolu královské minulosti a stavovské autonomie, nebo naopak prostého jazyka venkovského obyvatelstva. Státní správa se češtiny sice ujímala a podporovala její výuku (a to dokonce dříve na rakouských než českých vzdělávacích institucích), zájem o ni byl ovšem jen pragmaticky podmíněný potřebami komunikace německy fungujících úřadů s poddanými či potřebami církevní správy, která se vernakulárního jazyka z povahy věci nemohla vzdát. Někdy však vkládali i německy píšící autoři z Prahy do svých textů česká pořekadla či volili česká „mluvící jména“ jako své pseudonymy, aby tak přátelsky pomrkávali po svých čtenářích, u nichž předpokládali znalost obou jazyků.

Pro němčinu jako literární jazyk naopak hovořila její nadregionální srozumitelnost, která se ukázala být zásadní pro rozvoj obchodu s knihami, jež bylo možné z Prahy a Brna prodávat přes lipský trh a vídeňské pobočky nakladatelů do celé střední Evropy. Díky napojení na nadregionální německé knižní trhy se vyplácelo v Praze, Brně i Opavě tisknout a distribuovat knihy. Zatímco na počátku 18. století se nacházelo v Praze jen asi šest knihkupectví, v roce 1780 jich nalezneme již dvanáct a tento počet se dále zvyšoval.[18] Počet knih vydávaných v Čechách vzrostl podle Michaela Wögerbauera ze 110 nových titulů ročně v padesátých a šedesátých letech 18. století na 225 novinek v letech sedmdesátých, v posledním roce století dokonce na 284 nových titulů.[19] Také na Moravě se knižnímu trhu dařilo. Zatímco v roce 1772 zde existovalo zřejmě šest knihkupectví, v roce 1781 máme zprávy již o celkem jedenácti podnicích.[20] Společně s tím vznikaly také další instituce literární kultury umožňující lepší oběh knih, zvláště komerční čítárny zřizované nakladateli i samostatnými podnikavci. V roce 1772 vznikl v Praze první komerční čtenářský kabinet nakladatele Wolfganga Kristiána Gerleho a do konce devadesátých let bychom nalezli jen v Čechách přinejmenším čtyři další takovéto podniky (jeden další v Praze, dva v Plzni a jeden v Českých Budějovicích).[21]

Totéž platilo pro divadelní společnosti, které zřídkakdy mohly působit déle na jediném místě, a tak pro ně šířeji srozumitelný německý repertoár nabízel lepší uplatnění ve vícero středoevropských metropolích. Divadlo zase podporovalo rozvoj lokálních pražských a brněnských periodik. Nadregionální německé kritické časopisy jako Allgemeine deutsche Bibliothek či Allgemeine Literaturzeitung sice dokázaly do jisté míry podávat aktuální kritiky knih tištěných v českých zemích (tedy alespoň těch německých, byť ojediněle i českých),[22] aktuální komentáře k divadelnímu provozu však logicky přinášet nemohly. Vznikal zde tak prostor pro lokální iniciativy, které sice málokdy vydržely déle než pár let, objevovaly se ovšem stále znovu a vytvářely povědomí o svébytnosti zemsky české (případně o něco méně moravské) literární veřejnosti.

Samozřejmost němčiny jako jazyka osvícenského projektu jistě brzdila napojení češtiny a pouze česky čtoucích lidových vrstev na osvícenskou kulturu. Zatímco ve Varšavě vycházely už od šedesátých let dokonce i moderní osvícenské týdeníky v polštině (Monitor), čeština zůstala v oblasti beletrie omezená do osmdesátých let 18. století více méně jen na přetisk starších textů barokní a humanistické doby, lidové a církevní drobné tisky vzdálené soudobé osvícenské literatuře a nečetné překlady z němčiny. Přesto většina „obránců“ češtiny neviděla v německé osvícenské kultuře pouhého konkurenta češtiny, nýbrž spíše partnera kýžené symbiózy obou jazyků.[23] Ostatně všichni experti zabývající se v této době češtinou, počínaje učiteli vídeňských ústavů Josefem Valentinem Zlobickým, Maximilianem Schimkem, Janem Václavem Pohlem až po ty působící v Čechách a na Moravě, jako byli František Jan Tomsa, Karel Ignác Thám, František Martin Pelcl a částečně i Josef Dobrovský, byli zaměstnáni ve státních školských institucích a zapojeni do státní německy fungující správy. Mnozí dokonce neviděli mezi vzýváním němčiny coby jazyka civilizačního pokroku a osvěty a potřebou pozvednutí české kultury rozpor. Brněnský pastor Victor Heinrich Riecke například ve svém týdeníku Brünner Wochenschrift (1786) prezentoval němčinu coby samozřejmý jazyk osvěty, který by se měl co nejrychleji rozšířit i v Polsku a Uhrách, a současně vítal snahy česky píšících literátů po kodifikaci češtiny a rozvoji česky psané literatury.[24] Dokonce i čeští vlastenci jako Karel Ignác Thám, autor jedné z obran českého jazyka,[25] měli za to, že z překladů soudobé německé literatury, například Schillerových Loupežníků, „hojnějšího nabudou užitku, nežli z bezčíslných jiných dosti hrubých a hmotných knih českých“.[26] Když od devadesátých let, kdy dospěly první generace absolventů obecných škol, přibývalo i česky čtoucích čtenářů, obratně využil tento potenciál Václav Matěj Kramerius, zeť pražského nakladatele Jana Nepomuka Ferdinanda Schönfelda, aby nabídl českým čtenářům vedle tradičních státem privilegovaných novin také z větší části z němčiny přeloženou mravoličnou, ale i částečně původní cestopisnou a dobrodružnou literaturu.[27] Teprve tehdy začalo být zřejmé, že si čeština a němčina mohou konkurovat.

Po letech prudkého růstu knižní produkce v sedmdesátých až devadesátých letech 18. století navíc zaznamenal německý nadregionální literární systém krátce po roce 1800 výrazný otřes. Vlivem restriktivní politiky vycházející z potřeby kontrolovat případné revoluční nálady obyvatelstva a vojenských operací během napoleonských válek[28] došlo postupně k regulaci některých populárních žánrů knižního trhu (rytířské, dobrodružné a gotické romány) a dočasnému uzavření knihoven a čítáren.[29] To ovšem bylo do jisté míry i novou šancí pro česky psanou literaturu a nakladatele, jako byli V. M. Kramerius, Josef Jan Landfras a později Jan Hostivít Pospíšil, kteří byli regulací dobrodružné literatury a problémy přeshraničního obchodu postiženi méně než nakladatelé soustředící se na tyto německé beletristické tituly (Johann Josef Polt, Johann Josef Diesbach, Kaspar Widtmann, August Geers a další).[30] Na počátku 19. století bylo proto třeba přebudovat celou strukturu literární komunikace, přičemž větší podíl na ní získala již i česky psaná literatura.

Sítě osvícenské literární komunikace: katedra, tiskárna, úřad, jeviště a palác

S rozvojem literární kultury v posledních třech desetiletích 18. století v českých zemích vzrostl počet česky píšících autorů a rozrůznilo se i existenční zázemí literátů, stejně jako jejich postoj k psaní. Musel-li Eberle na začátku šedesátých let zdůvodňovat, o co jakožto básník z Čech usiluje, žilo v Praze na konci 18. století již několik romanopisců, básníků a dramatiků. Přinejmenším jeden — autor rytířských románů Josef Čapek, respektive Czapeck — dokonce úředně uváděl psaní jako jediný zdroj své obživy.[31]

Vzhledem ke stavovské rozrůzněnosti společnosti se však tehdejší literární obec rozpadala do ještě poměrně diferencovaných skupin s velmi odlišným materiálním a společenským zázemím. Větší část literátů se považovala dosud za součást obecnější „společnosti učenců“ a nevnímali se striktně jako beletristé. Oporou této „učenosti“ byl od tereziánských a josefínských reforem státem podporovaný školský systém a univerzity či církevní instituce. Na pomyslné špici školské výuky literárního vkusu stál již zmíněný K. H. Seibt, původem lužický absolvent českých vzdělávacích ústavů a prestižní lipské univerzity, který nabídnul v roce 1763 císařovně, že bude obor vyučovat zdarma a později obsadil řadu významných postů v univerzitní a kulturní správě. V Seibtově pojetí, jak ukázal Tomáš Hlobil, se spájel ideál estetické výchovy s pragmatickou přípravou mladých adeptů na studium vyšších věd a službu ve státní byrokracii.[32] Již ve své nástupní přednášce argumentoval Seibt, že studium „krásných věd“ bystří rozum, zjemňuje imaginaci a cvičí paměť, což jsou schopnosti nutné pro jakékoli intelektuální povolání teologem počínaje a právníkem a státním úředníkem konče. Schopnost vnímat krásu a dobro tak Seibt představil jako základní povinnost osvíceného občana. Vyučoval jim nejen ve svých přednáškách, ale i ve zmíněných praktických kolegiích. Seibt přitom vycházel v duchu klasicismu z představy jediného přirozeného vkusu, při nácviku literárních forem však kladl v průběhu let stále větší důraz na volné zacházení s literárními prostředky a cit pisatele. Ze Seibtova kolegia vyšla řada žáků, kteří se uplatnili ve státní či církevní správě (například Johannes Debrois, pozdější dvorní prezidiální sekretář, krajští úředníci Půlpánovi či biskup Jan Ferdinand Kindermann), jako učitelé a hofmistři (bajkař Franz Spielmann), ale také jako beletristé (Christian Heinrich Spieß) a dramatici (překladatel Shakespearových dramat do němčiny Franz Josef Fischer či úspěšný herec a autor her Anton Daniel Breicha). Mezi Seibtovy žáky patřil i populární filozof, autor povídek a dvou svazků her Gottfried Immanuel Wenzel či Josef Dobrovský.[33]

Ačkoli se Seibtův nástupce August Gottlieb Meißner, první protestant na pražské univerzitě od dob Bílé hory, s pověstí ješitného bonvivána, mohl jevit jako odtažitější postava, i on ovlivnil literární prostředí Prahy té doby a řadu domácích autorů. Jak podrobně rozebral Tomáš Hlobil, Meißner přinášel do Prahy na rozdíl od Seibta i impulzy britské estetiky a na saských univerzitách rozšířené antropologické psychologie (Erfahrungsseelenkunde). Ovlivnil tak budoucí německy píšící romantiky, jako byl Josef Georg Meinert, i celou generaci obrozenců, Josefa Jungmanna, Antonína Jaroslava Puchmajera a Josefa Liboslava Zieglera. Nejen univerzitními přednáškami, ale i svými nakladatelskými podniky, a zvláště četnými recenzemi prací autorů z českých zemí Meißner dlouho určoval literární provoz v Čechách. V pozdních letech svého pražského působení udržoval společně s abbém Johannem Josefem Natterem literární salon, kam docházeli německy píšící básník a právník Johann Grosse i zmíněný Josef Jungmann, kterého s Grossem spojovalo přátelství. Právě zde zřejmě mladý Josef Jungmann pronikl poprvé do světa literatury jako básník a kritik.

Mezi spisovatele učeneckého typu patřili samozřejmě také autoři z řad církve a církevních řádů. V první řadě šlo o jezuity, kteří do zrušení řádu měli výsadní postavení na gymnáziích a univerzitách a mnozí na těchto místech působili i poté. Práce profesorů Franze Expedita Schönfelda a Ignáce Cornovy překročily hranice rétorických cvičení a objevovaly čtenářům českých zemí bardskou poezii napodobující písně domnělého Ossiana. Přinášely do českých zemí po vzoru vídeňského básníka Michaela Denise a lužicko-saského poety Karla Friedricha Kretschmanna poprvé preromantický kult dávnověké exotiky, severských mýtů jako protikladu antiky a pojetí básnického jazyka jako exkluzivního symbolického kódu, jenž nemá být přístupný všem, ale pouze těm, kteří se na něj dokáží naladit. Koncepci bardské poezie přenesli na další německé básníky, jako byl Leopold Alois Hoffmann, ale i česky píšící kněz Václav Stach či premonstrátský knihovník Bohumír Jan Dlabač.[34]

Výrazně odlišné postavení ve společnosti měli nezakotvení literáti, kteří se museli obejít bez institucionálního zázemí školských institucí či církve a psali čistě pro trh a pražské a brněnské nakladatele. První z těchto „literárních nádeníků“ si zvali z okolních regionů do Prahy sami nakladatelé, aby pro ně pracovali jako korektoři znalí spisovné němčiny (dle míšeňského dialektu) a rozšiřovali jejich nabídku překlady, kompilacemi či vlastními spisy a psaním týdeníků. Takto se v Praze v sedmdesátých letech uplatnili Christian Löper nebo Gerlem a Schönfeldem najatý spisovatel a žurnalista Heinrich Wolfgang Behrisch. Schönfeld najímal také mladé intelektuály z českých zemí. Začínali u něj jako autoři brožur s politicky brizantními tématy, například Franz Xaver Huber, později autor populárních satirických románů, a již zmíněný ctižádostivý básník L. A. Hoffmann, který později proslul naopak jako konzervativní kritik osvícenství. Pracovali pro něj jako novináři i konvertita židovského původu Franz Thomas Schönfeld alias Moses Dobruschka/Dobruška, který skončil pod pařížskou gilotinou v době jakobínského teroru, a Augustin Zitte, nonkonformní kněz, který opustil dráhu duchovního a vzdal se jistot církevní kariéry. Vzhledem ke své nezakotvenosti měli tito nájemní intelektuálové obvykle blíže k radikálním politickým názorům a osvícenským proudům než autoři s dobrými místy na univerzitách a ve vyšším církevním kléru. Navazování kontaktů s nakladateli přitom těmto nezakotveným intelektuálům nejednou usnadnily zednářské lóže. V těch se potkávali se členy z řad šlechty a jejich služebnictva, důstojníky a podnikavými měšťany. Pro česky orientované literáty sehrál podobnou roli Schönfeldův zeť V. M. Kramerius, který využíval služeb Jana Rulíka nebo Prokopa Šedivého. V tiskárně normální školy v Praze takto působil coby korektor a redaktor F. J. Tomsa.

Mezi učenci na prestižních státních a církevních pozicích na jedné straně a nájemnými literáty na straně druhé můžeme pak rozlišit ještě alespoň tři další skupiny autorů podle jejich společenského postavení. Nejblíže posledním stáli autoři spjatí s provozem divadelních společností. Nejznámější z nich je zřejmě herec a dramatik Wahrovy divadelní společnosti Ch. H. Spieß, o němž jsme se zmínili v souvislosti se Seibtovou výukou stylu, či dramatik Bondiniho společnosti Johann Friedrich Ernst Albrecht, který se v Praze pokusil mezi lety 1787 a 1794 prosadit i jako romanopisec a nakladatel.

Specifické podmínky literární práce měli autoři zaměstnaní v nižších státních či vrchnostenských úřadech. Příkladem uveďme magistrátní úředníky Josefa Schiffnera a Josefa Kirpala, okresního a vrchnostenského úředníka Johanna Ferdinanda Opize, vysloužilé vojáky Josefa Kottnauera a Franze Antona Pabsta, příslušníky pražského policejního sboru Johanna Konrada a Václava Tháma a konečně i zmíněného Spieße poté, co se rozpadla Wahrova divadelní společnost a přešel jako správce na panství hraběte Künigla. Kupodivu právě tito nižší úředníci měli nejvíce času pro psaní obsáhlých románů a divadelních her. Nalezneme mezi nimi nejvíce autorů, kterým dobová kritika posměšně říkala „psavci“ (Vielschreiber) a mínila tím jejich mnohomluvnou, ale často málo precizní práci. Psaní pro ně bylo prostředkem, jak si vylepšit své skrovné příjmy a současně jim jejich úřední práce očividně ponechávala dostatek času na literární tvorbu. Ve státních službách byli alespoň po nějaký čas činní také jeden z prvních česky básnících Moravanů, lékař Josef Heřman Agapit Gallaš, i ti méně početní z Puchmajerova kruhu (Šebestián Hněvkovský, Jan Nejedlý a další), kteří nebyli zakotveni v církvi.

Konečně poslední skupinou stojící již nejblíže učeneckým básníkům byli lidé ve službách aristokratických rodin, zaměstnaní jako hofmistři, knihovníci a sekretáři. Tak jako nájemní publicisté i oni často přicházeli do služeb české šlechty z německých regionů a zprostředkovávali zde tamější osvícenskou kulturu. Ve službách hraběte Josefa Colloreda působil v Praze Friedrich Kepner, původem z Ansbašska, který na sebe v Praze upozornil jako autor jednoho z prvních literárních týdeníků Meine Einsamkeiten (1771) a úspěšný povídkář. Franz Anton Meyer, dlouholetý hofmistr u Clary Aldringenů, pocházející z porýnského Koblenze, se věnoval v Čechách psaní pastýřských her s antickými, exotickými nebo didaktickými látkami. Pozoruhodným zjevem mezi těmito prostředníky ve službách české šlechty byl i dobrodruh Wilhelm Friedrich Meyern, o jehož iniciačních románech pojednáme v jedné z následujících kapitol.

Jakou roli měly mezi autory konce 18. století ženy? Jejich postavení autorek bylo jistě prekérní. Byly vnímány více jako vášnivé čtenářky tendující k dobově vysmívanému fantazírování než jako samostatně tvořící autorky. A přesto se již v 18. století objevilo i v Čechách a na Moravě několik pozoruhodných spisovatelek. Nepřehlédnutelné místo v dějinách literatury českých zemí si získala malostranská rodačka Anna Marie Sagerová (v literatuře uváděná též jako Sagarová), která zřejmě jako první napsala v Praze dva původní romány. Z měšťanského prostředí Starého města pražského pocházela Viktorie Ruppová, rozená Ra(o)udnitzká, která se věnovala pouze dramatu. Jako překladatelka beletrie z francouzštiny se uvedla Babetta Pradatsch (Alžběta Bradáčová) z pražské malostranské rodiny bankéřů a zednářů. Na Moravě se do psaní divadelních her pustila vzdělaná hraběnka Maria Walburga z Truchsess-Waldburg-Zeilu, rozená Harrachová, která na svém kunvaldském panství vytvořila ve spolupráci s brněnskými zednáři a filantropy osvícensky zaměřenou školu, kam docházel později i František Palacký.

Součástí ženské literární komunikace v českých zemích byly v této době i dámské časopisy, z nichž největší dosah si získal Damenjournal für Damengesellschaft (1784–1785) a společnost dam okolo něj vytvořená, kterou inicioval a pod maskou fiktivní autorky vedl původem komárenský dobrodruh, politik a literát Franz Rudolf Großing. V této korespondenční společnosti autorek a čtenářek se angažovala jak zmíněná Alžběta Bradáčová, tak i hraběnka Zeyl-Truchsessová. V roce 1802 vznikl v Praze dokonce zřejmě samostatný ženský kruh autorek vydávající literárně kulturní měsíčník Diotima (1802) s jasným emancipačním programem. O jeho částečně anonymních autorkách však zatím víme ještě málo. Není jistě náhodou, že všechny zmíněné autorky psaly německy a jen naprosto ojediněle, jako v básni otištěné v Puchmajerově almanachu Nové básně (1798) z pera Rebeky Leškové, sáhly k češtině. V tomto případě šlo o slovenskou autorku a ženu evangelického pastora působícího v Praze. Němčina jako dominantní literární jazyk českého osvícenství zatím očividně lépe umožňovala autorkám vstupovat na muži opanované pole. Čas pro rozvoj psaní žen také česky měl přijít až o desetiletí později.

Stejně tak zůstávali až na výjimky stranou rychle se rozvíjející německojazyčné literární komunikace Židé, kteří do přelomu století užívali jako literárního jazyka zpravidla hebrejštiny a jidiš. Příklady píšících Židů, konvertujících ke křesťanství, kteří vzbudili na veřejnosti pozornost, jako byl Franz Thomas Schönfeld (Moses Dobruška) coby překladatel hebrejské poezie, básník a autor idylických pastýřských dramat se zednářskou symbolikou, již naznačovaly potenciál německé asimilace pro židovské intelektuály. Ten plně využila ovšem až mladší generace židovských autorů v předbřeznové době. Josefem II. nařízená proměna tradičních židovských škol ve školy německé tomuto vývoji teprve otevírala dveře.

* * *

Shrňme tedy, že již na konci 18. století zavládl v českých zemích, a zvláště v Praze, překvapivě rušný literární život, ačkoli z počátku v něm hráli česky píšící autoři a autoři židovského původu jen vedlejší roli. Beletrie se stala už v této době nejen zdrojem prestiže a zábavy, ale částečně i obživy, a to ještě dříve, než se vytvořil koncept národní literatury se svým ostře vymezeným kánonem a k národní emancipaci cílícím programem. Ačkoli česky psaná literatura zůstávala v Čechách a na Moravě zatím ve stínu té německy psané, připravovala tato podmínky pro její pozdější překvapivý rozvoj. Jak ještě uvidíme, již tehdy si autoři a čtenáři v českých zemích osvojovali v privilegovaném zemském jazyce literární formy, žánry, motivy a poetiky, které po roce 1800 přešly i do textů psaných česky.

V posledních třech desetiletích století přitom rychlý rozvoj převážně německy psané beletrie v českých zemích horečně doháněl stoletý rozvoj v západní Evropě a stíral konfesijní rozdíly. Proto autoři v českých zemích recipovali mnohé fenomény, které se mohly v západní Evropě rozvíjet celá desetiletí, překotně, často v jiné souslednosti a s jinými akcenty než v západní Evropě. České země se vlivem tereziánských a josefínských reforem stávaly regionem s poměrně vysokým podílem čtenářů a představou o osvětovém poslání literatury. Tím výrazněji zde tak zasáhl model osvícenské literární komunikace a s ní habituální proměny pozornosti a citovosti do utváření moderní subjektivity. Zvláště v posledních letech před krizí knižního trhu na přelomu století však již beletrie původní utilitární záměr osvícenského projektu začala překračovat a otevírala čtenářům a čtenářkám dosud netušené světy imaginace za hranicemi osvícenského racionalismu.

1. 1Martin SVATOŠ, Jezuitské elogium P. Antonína Koniáše, Szersznikův bio-bibliografický medailon a jeho vliv na misionářův obraz v české literární historii, Listy filologické 125, 2002, č. 1/2, s. 33–51, zde s. 33.

2. 2„Ein Böhme, welcher sich auf die Bahn eines Pope und Despréaux gewaget, und bey nahe ein Tausend deutsche Verse geschrieben hat, welche auch die Feder des so beliebten Zachariae nicht entehren dürfen, ist das nicht ein seltsames Geschöpfe?“ Johann Joseph EBERLE, Der verlorene Hut bei Wien, Wien 1761, s. 1. Eberle zde míní Alexandera Popea, Nicolase Boileaua-Despréauxe a Justuse Friedricha Wilhelma Zachariae.

3. 3Johann Joseph EBERLE, Das Strumpfband. Ein comisches Heldengedicht, Frankfurt am Main — Leipzig, 1765.

4. 4„[…] wo es noch ziemlich dunkel aussieht.“ ANONYM, Willmanns Leben und Reisen, Allgemeine deutsche Bibliothek, sv. 57, 1784, s. 135.

5. 5Václav PETRBOK, Počátky literární kritiky v českých zemích v sedmdesátých letech 18. století, in: Dalibor Dobiáš — Václav Smyčka (eds.), Počátky literární kritiky v českých zemích (1770–1805), Praha 2021, s. 79–117, zde s. 98–99.

6. 6„Wie beleidigend ist es für uns, wenn man zweifelt, daß die groben Dämpfe, die unsre Gelehrsamkeit, unsern Umgang, unsre Denkungsart umwölken, den stärksten Stralen der Sonne jemals durchdringbar seyn werden; wenn man mit der äußersten Entehrung der Nation jeden Scribler — jeden Halbpoeten — jede elende Deklamation in auswärtigen Journalen nur aus dieser Absicht preiset, weil der Verfasser bey uns wohnet: so wie man etwann die verzerrten Zeichnungen der Egyptiern, als die ersten Anfänge der Kunst, einer Achtung würdig hält; und wenn man uns den übrigen aufgeklärten Völkern Deutschlands gleich den Ruinen gothischer Gebäude als Denkmäler der Barbarey anführt.“ [Nikolaus Adaukt VOIGT?], Vorbericht, Prager gelehrte Nachrichten 1, 1771, č. 1, [s. 1–6, zde s. 2].

7. 7„Der schleunige Fortgang in der Literatur, seit der merkwürdigen Epoche, die Sonnenfels in diesem Fache für Österreich macht — das Licht — das sich von daher auch auf Böhmen und die übrigen k. k. Erbländer verbreitet — der Geschmack, den man an der Naturgeschichte, an der Münzkunde, an der vaterländischen Geschichte, an der Oekonomie, an den feineren Theilen der Rechtsgelehrtheit zu finden anfängt, — die Lehrstühle, die man in allen Landen der österreichischen Staaten mit den tüchtigsten Männern zu besetzen sucht, und — die Werke, aus allen Theilen der Wissenschaften, die täglich ans Licht treten, hätten auswärtigen Gelehrten dieses für uns erniedrigende Vorurtheil schon lange benehmen sollen.“ Tamtéž, s. 2–3.

8. 8Daniela TINKOVÁ, Osvícenství 2. Formování veřejnosti a informační revoluce (1740–1792), Praha 2024, s. 329–335, 486, 493.

9. 9„Wenn die schönen Wissenschaften in einem Lande aufzublühen anfangen — wenn eine reinere Schreibart den Kanzeleywust zu verdrängen suchet, — wenn der lesbegierige Jüngling die Muster, die er vor seinen Augen hat, nachzuahmen anfängt, — wenn er selbst kleine philosophische Betrachtungen schmiedet, und sie mit satyrischen und witzigen Einfällen zu schmücken suchet; so entstehen gewöhnlich Wochenschriften von einem Gepräge, wie die, so wir hier vor Augen haben.“ P., Verlegt Franz Höchenberger, Prager gelehrte Nachrichten 2, 1772, č. 20, s. 309–311, zde s. 309.

10. 10„Den da jetzo, jeder angehender Lehrling in den Wissenschaften — jeder Greiß — jede Dame — und jedes schöne Fräulein — (Dank sey es denen sich aufklärenden Zeiten) lesen muß, wenn es nicht unter diejenigen gezählet seyn will, die keinen guten Geschmack besitzen: so ist es gewiß höchst nothwendig diese Keime der aufblühenden Gelehrsamkeit, mit väterlicher Hand zu pflegen.“ ANONYM, Ankündigung des Wochenblats mit der Aufschrift Neue Litteratur, leták přivázaný k Neue Litteratur, 1771.

11. 11„Seit dem die Aufklärung bis in die Brandweinhäuser gedrungen ist, und die Bierschenkinnen den Siegwart lesen; muss ein Husar, wenn er das Bischen Ehre, das er im Felde erjagt hat, in Quartieren nicht wieder verlieren will, in der Säbeltasche auch bisweilen einen Fetzen Modegelehrsamkeit mitführen.“ Ignatz CORNOVA, Die liebreiche Stiefmutter, Prag 1786, s. 15.

12. 12Reinhard WITTMANN, Geschichte des deutschen Buchhandels. Ein Überblick, München 1991, s. 174.

13. 13ANONYM, Prager Briefsteller, Prag 1783, 1784; Johann Ludwig ADLERJUNG, Theoretisch-praktischer Briefsteller für mannigfaltige Fälle des bürgerlichen Lebens, Prag 1790, 1809, 1816; ANONYM, Nützlicher Briefsteller für alle vorkommende Fälle im menschlichen Leben. Nebst einem Titularbuche und verschiedener Aufsätze für das gesellschaftliche Leben, Olmütz — Brünn [kol. 1790]; ANONYM, Der nach der neuesten und besten Art eingerichtete Briefsteller. Für jeden Stand Alter und Geschlecht, nebst den nöthingen Anweisungen für alle Arten von kaufmannischen und bürgerlichen Briefen […], Prag — Leipzig — Budweis 1790; Johann Friedrich Ernst ALBRECHT, Briefsteller für Kinder und Erwachsene, welcher Briefe schreiben nicht abschreiben lehrt, Prag 1793; ANONYM, Neuester Briefsteller, oder Anweisung, wie man Briefe ausfertiget, Prag 1798; Josef KOTTNAUER, Vollständiger neuer prager Briefsteller, in allen Vorfällen und Geschäften des gesellschaftlichen Lebens, Prag 1803, Josef Jakub TANDLER, Dokonalý Jednatel, aneb, Zemský Advokát obsahující v sobě některé formule obyčejných a potřebných listů 1–2, 1794–95, 1804, 1820.

14. 14Václav SMYČKA, Veřejná nitra. Emoce a výraz v kolegiu Karla Heinricha Seibta, Cornova 4, 2014, č. 1, s. 61–81.

15. 15Andreas RECKWITZ, Das hybride Subjekt. Eine Theorie der Subjektkulturen von der bürgerlichen Moderne zur Postmoderne, Berlin 2020, s. 167.

16. 16Jaroslav STANOVSKÝ, Maxmilián hrabě Lamberg. „Světák“ mezi Evropou a Moravou, Cornova 11, 2021, č. 1, s. 15–39.

17. 17Josef JUNGMANN, O jazyku českém, Hlasatel český 1, 1806, č. 1., s. 43–49; TÝŽ, O jazyku českém. Rozmlouvání druhé, Hlasatel český 1, 1806, č. 3, s. 321–354; ANONYM, Dialogen ohne Endzweck, Prag 1778.

18. 18Zdeněk ŠIMEČEK, Geschichte des Buchhandels in Tschechien und in der Slowakei, Wiesbaden 2002, s. 32.

19. 19Michael WÖGERBAUER, Vývojové tendence tiskové produkce v Čechách 1749–1800, in: Claire Mádl — týž — Petr Píša, Na cestě k „výborně zřízenému knihkupectví“. Protagonisté, podniky a sítě knižního trhu v Čechách (1749–1848), Praha 2019, s. 143–155, zde s. 150.

20. 20Z. ŠIMEČEK, Geschichte, s. 36–38, 40–44.

21. 21Claire MÁDL, Čtenářské kabinety, půjčovny knih a proměny způsobu čtení, in: táž — M. Wögerbauer — P. Píša, Na cestě k „výborně zřízenému knihkupectví“, s. 301–320, zde s. 305–306.

22. 22Dalibor DOBIÁŠ — Václav SMYČKA, Kritická kultura. Model — literární kritika a diferenciace literárního systému — souřadnice, in: tíž (eds.), Počátky literární kritiky v českých zemích (1770–1805), s. 17–74, zde s. 55.

23. 23František Josef KINSKÝ, Erinnerung über einen wichtigen Gegenstand von einem Böhmen, Prag 1773, s. 122–136.

24. 24Victor Heinrich RIECKE, Bücher-Nachrichten, Brünner Wochenschrift zum Besten der Armen 1, 1786, č. 9, s. 287–288.

25. 25Karel Ignác THÁM, Obrana jazyka českého proti zlobivým jeho utrhačům, též mnohým vlastencům v cvičení se v něm liknavým a nedbalým, Praha 1918.

26. 26TÝŽ, Předmluva, in: William Shakespeare, Makbet. Truchlohra v pěti jednáních, Prag 1786, [s. 4].

27. 27Jan HERBEN, Matěj V. Kramérius. Osvícenský novinář a buditel, Praha 1926.

28. 28D. TINKOVÁ, Osvícenství 2, s. 592n.

29. 29C. MÁDL, Čtenářské kabinety, s. 310.

30. 30TÁŽ, Topografická a funkční diferenciace knižního trhu, in: táž — M. Wögerbauer — P. Píša, Na cestě k „výborně zřízenému knihkupectví“, s. 127–143, zde s. 142; TÁŽ, Jak rozšířit a diverzifikovat čtenářskou obec. Reklamní strategie nakladatelů a knihkupců, in: tamtéž, s. 279–300, zde s. 298–300.

31. 31Michael WÖGERBAUER, „Jeho prozatímním zaměstnáním je psát romány“. Zrod a zkáza profesionálního spisovatelství v Čechách kolem roku 1800, in: Tomáš Breň — Pavel Janáček (eds.), „O slušnou odměnu bude pečováno…“ Ekonomické souvislosti spisovatelské profese v české kultuře 19. a 20. století, Praha 2009, s. 19–38, zde s. 25.

32. 32Tomáš HLOBIL, Výuka dobrého vkusu jako státní zájem. Počátky pražské univerzitní estetiky ve středoevropských souvislostech 1763–1805, Praha 2011, s. 81–86.

33. 33V. SMYČKA, Veřejná nitra, s. 78–81.

34. 34Dalibor DOBIÁŠ, „Já jsem káral jen bratrsky! Arci s smíchem — ale česky.“ Václav Stach a počátky českojazyčné literární kritiky mezi vědou a krásnou literaturou, in: týž — Václav Smyčka, Počátky literární kritiky v českých zemích (1770–1805), s. 546–568; TÝŽ, Nesamozřejmé cesty bardismu v českých zemích, in: tamtéž, s. 517–545.

2. Mědiryt zachycuje fiktivní vypravěčku morálního týdeníku  Die Unsichtbare (1770–1772), která s pomocí kouzelné tinktury dokáže zmizet a neviděna pozorovat Pražany.

Škola občanských ctností

Divadlo namísto policie

V roce 1770 vyšlo v Brně v novinách Wöchentlicher Intelligenz-Zettl naléhavé provolání Josepha von Sonnenfels k samotné císařovně Marii Terezii. Sonnenfels požadoval od státu a šlechty, aby na své útraty zajistily obyvatelům monarchie národní divadlo vysoké úrovně v jejich jazyce: „Zaslouží si [vedle panovníka a šlechty] zbývající část občanů, která přispívá neméně k obecnému dobru, aby se na ni úplně zapomnělo? Copak tu nejsou nižší třídy občanů, kterým je stát povinen zajistit po upracovaném dni zábavu?“[1] Od syna židovského učitele hebrejštiny z jihomoravského Mikulova, který to dotáhl na vídeňského profesora, to nebylo zrovna skromné přání. Za zdánlivě jen kulturním požadavkem se skrýval v podmínkách absolutismu i odvážný politický nárok. Vždyť Sonnenfels zde naznačoval, že neprivilegované vrstvy obyvatelstva jsou pro stát přinejmenším stejně podstatné jako ty privilegované a že je to právě práce, a nikoli rodové zásluhy, co zakládá nárok na státní podporu a náležitou zábavu. Už samotné uchopení pojmu „národ“ (Nation) jako neprivilegovaných vrstev společnosti v protikladu ke šlechtě a panovníkovi nebylo stále v místních podmínkách běžné. Od středověku se národem totiž mínila častěji stavovská (Adelsnation) či korporativní reprezentace země nebo regionu (například univerzitní spolky, takzvané Nationes).[2]

Investice, kterou Sonnenfels požadoval, se však měla státu vyplatit. Národní divadlo, či spíše divadelnictví (Sonnenfels měl na mysli samozřejmě celou instituci a dramaturgii), by mělo pomoci „klíčícímu vkusu“ občanů a napravit ty, kteří od divadla očekávají pouze „otřásání plic“, tedy bujarý smích při oplzlých fraškách. Mělo se stát morální školou ideálního občana, být nástrojem k očistě od barbarství, hrubosti a pověrečnosti. Zatímco šlechtě podle Sonnenfelse „jistě nechybí díky jejím velkým majetkům rozptýlení, nižší třídy jsou pro omezené výdaje, které mohou vydat na zábavu, odkázány pouze na divadlo. Pokud bychom je pak připravili i o tuto zábavu, připadly by na takovou, která by je morálně poškodila a policii notně přidala práci“.[3] Nešlo tedy o nic menšího než o morální zušlechtění obyvatelstva, proměnu barbarského poddaného v osvíceného občana s vkusem, cituplným nitrem a disciplinovaným vystupováním.

Argument, že estetická výchova usnadní práci veřejné správy a policie, naznačuje však i odvrácenou stránku tohoto zušlechťovacího plánu: kultivované svědomí v nitru občana přebírá práci policie. Osvícené občany s kultivovaným vkusem lze snáze řídit pravidly a lépe vyhovují rostoucím nárokům racionální správy. Tento zvnitřněný řád prostupující společnost vyžaduje absolutistický způsob vládnutí, stal se ovšem stejně tak podmínkou úspěšné liberalizace správy v 19. století. Sonnenfels ostatně na univerzitě nepřednášel primárně estetiku, ale právě policejní (tedy obecně veřejně správní)[4] a ekonomické vědy. Mělo se tedy jednat o oboustranně výhodný obchod: na jednu stranu by stát a šlechta uznaly „nízké třídy“ občanů jako estetické, a nepřímo tím i politické subjekty, byť s omezeným vlivem na chod státu, na druhou stranu si tím stát zavazoval své občany, aby se skrze umění nechali disciplinovat. Neprivilegovaný poddaný se zbavoval třeskutého humoru, nepohodlného vtipu, oplzlosti a víry v nadpřirozeno. Stával se spořádaným, ale i — jak poznamenal o století později Friedrich Nietzsche — vypočitatelným.[5] Myšlenka, že estetická výchova je podmínkou úspěšné politické výchovy, se přitom neomezovala jen na divadlo, ale stejně tak zaznívala jako argument pro posílení literárních kompetencí mladých občanů. Karl Heinrich Seibt, jak jsme již nastínili,[6] v téže době zdůrazňoval svým studentům na pražské univerzitě, že „nikdo nemůže být dobrým a užitečným občanem, tedy mít nejosvícenější rozum a rozsáhlé vědomosti, pokud není současně upřímným a spořádaným mužem a v jeho prsou nebije srdce, které je schopné jen vyšších citů […]“. To mělo být také cílem jeho výuky stylu a drobných literárních žánrů.[7]

Dějiny politické emancipace tak začínají v habsburské monarchii estetickou emancipací vkusu. Za obojí se jen zdánlivě paradoxně platí disciplinací, zavržením staleté smíchové tradice, lidové jurodivosti a místních dialektů. Takto se na konci 18. století rodí kultivovaný subjekt, který umožní rozvoj měšťanské kultury 19. století, subjekt, na němž bude moci stavět i měšťanský liberalismus. Jak ještě uvidíme, Sonnenfelsem navržený „obchod“ se později otiskne v jiné podobě i do národních hnutí, a nejen do koncepcí „národního divadla“. Jakkoli budou vlastenci vzývat lidovou přirozenost, v jejich představách budou mnohem spíše vystupovat ideály disciplinovaného občana vybaveného senzitivní duší a řádnými mravy než skutečný vrtošivý venkovan.

Je proto zajímavé sledovat, jak se pojetí literatury a dramatu coby výchovné instituce k občanství dostává do veřejného diskurzu a do umění, konkrétně do činohry, na niž kladli osvícenci největší důraz. Na následujících stranách se zaměříme na tyto osvícenské snahy proměnit divadlo v nástroj výchovy diváka k občanství a měšťanské subjektivitě. Budeme se ptát, jak se Sonnenfelsův program uplatnil v Praze, a zvláště jak ovlivnil samotná dramata psaná v českých zemích.

Národní divadlo před národem

Jakkoli Sonnenfels ve svém programu divadelnictví hovořil o „národním divadle“, otázku, co přesně znamená „národní divadlo“ ve státě s nespočetnými jazyky a dialekty, tradicemi a zvyky, si zatím nekladl. Sonnenfels ještě jaksi samozřejmě myslel pouze na divadlo německé, které mu bylo nejbližší. Tuto otázku si zpočátku nekladli ani v Praze, když sem zanedlouho dorazila kampaň za proměnu divadla ve vzdělávací instituci.

I do Prahy zasahoval vliv agilního Sonnenfelse, neboť hlavním zastáncem klasicistních reforem se zde stal jeho bývalý žák a nyní korektor pražských nakladatelů původem z Meklenburska, Christian Löper. Protože v Praze dosud neexistovaly kritické časopisy, v nichž by se mohlo o reformě diskutovat, založil Löper společně s nakladateli a pražskými učenci z okruhu Ignáce Antonína Borna a Karla Heinricha Seibta na podzim 1771 výše zmíněná první pražská periodika Neue Litteratur (1771–1772) a Prager gelehrte Nachrichten (1771–1772). Když se později zájmy přírodovědců, historiků a kritiků rozešly, vznikly i samotné časopisy specializované na kritiku divadelních kusů a představení, jejichž vedení se vedle Löpera ujali i místní kritikové, jako například malostranský učitel rétoriky Karl Hebenstreit von Streitenfeld.[8] Löper sice Prahu brzy opět opustil (snad pro odpor divadelníků vyvolaný svými kritikami) a pozice jeho nástupců ztratila původní vyhrocenost, kritika burlesky ale zůstala i nadále dobrým tónem veřejného diskurzu o divadle. Kritikové bedlivě sledovali, kolikrát týdně dával tehdejší divadelní soubor Johanna Josepha Bruniana v Divadle v Kotcích burlesku a kolikrát klasicistním normám hovící veselohry a tragédie.

Brunianovi, který začínal v mládí jako komediant v provazolezecké společnosti a jehož nejoblíbenější rolí byl lidový hrdina Hanswurst, byla tato kritika jistě proti srsti. Musel však alespoň občas ustupovat tlaku „naškrobených“ kritiků. Angažoval proto do svého souboru herce s literárními ambicemi a střídal divácky nadále oblíbené burlesky s vážnými kusy pro vylepšení své prestiže.[9] Až divadelní společnost Karla Wahra, která Bruniana v roce 1779 vystřídala, naplnila klasicistní ideál „vážného divadla“ s jeho výchovnými záměry a dočkala se na počátku osmdesátých let vybudování pražského „Národního divadla“ z iniciativy Františka Antonína Nostitz-Rienecka, zvaného Nosticovo a později Stavovské. Ani tehdy si ještě nikdo otázkou, jak chápat toto „národní“, mnoho nelámal hlavu. Vedle německých představení, které zajišťovala později společnost Pasquala Bondiniho, se zde hrála i představení česká. Po roce 1786, kdy vznikla na Koňském trhu scéna nazvaná Vlastenská, získal na české hry privilegium soubor sestavený především z herců bývalé Wahrovy společnosti.

Teprve tehdy se mohla objevit otázka, co přesně se „národním“ a „vlasteneckým“ v podmínkách vícejazyčných Čech vlastně míní. Copak Sonnenfelsem vznesený požadavek na divadlo, které by povznášelo esteticky občany „nižších tříd“ a činilo z nich plnohodnotné politické subjekty, nešlo vztáhnout i na česky hovořící obyvatele, kteří se tak jako ti němečtí mohli cítit znevýhodněni? Ovšem ani tehdy ještě tato otázka nezazněla v takové vyhrocenosti, jak ji poznalo 19. století. Že „vlastí“ ani členové Vlastenského divadla zvaného Bouda nemínili pouze vlast česky hovořících, dokládají jejich opakované snahy o získání svolení ke hraní německých her, což se jim nakonec na pražském magistrátu podařilo vymoci.[10] Když pak chtěli česky hrající divadelníci podobně jako před lety Sonnenfels obhájit občanský význam divadla pro česky čtoucí čtenáře, sáhli po jedné z novějších variací na toto téma z pera Friedricha Schillera, úvaze Die Schaubühne als eine moralische Anstalt betrachtet (Divadelní scéna jako morální instituce, 1784). Prokop Šedivý přeložil Schillerův spisek pod svým jménem jen s drobnými výpustkami a doplňky. I pouze česky čtoucí čtenář se tak mohl poučit, že „divadlo jest všeobecný pramen, z něhož dobře smejšlející lidé moudrosti si váží a ji v celé obci rozšiřují. Divadlo jest škola, kde se lidé zdravěji uvažovati, důkladně jednati a čistěji cítiti učí. Divadlo příčinou jest, že lidé divokost mravů svých ze sebe skládají, že pověrectví pomíjí a že noc světlu vítězícímu ustupuje“.[11] Hlavní posun v Schillerově, respektive Šedivého textu spočíval v tom, že výraz „Nationalbühne“ Šedivý přeložil jako „ustavičné české divadlo“.[12] Původní univerzalisticky nevyhraněný projekt osvícenského divadla se tak proměnil v první program českojazyčného divadla. Lehkost této proměny ukazuje, že obojí bylo dosud takřka záměnné. České divadlo v Šedivého a Thámově pojetí nestálo programově proti německému divadlu, ale spíše po jeho boku jako jiná a na poněkud odlišné vrstvy společnosti zaměřená artikulace téhož osvícenského programu estetizace a současně politizace subjektu. Ani pro německy píšící kritiky této doby, jejichž reflexe vyšly v pražském časopise Der satyrische Biedermann (1788), se ostatně nejevilo problematické, že v Praze vzniklo českojazyčné divadlo. Tím, co je iritovalo, byl spíše rozpor mezi programem občansky vzdělávacího divadla ztělesněného podle jejich mínění v honosném titulu „Vlastenské divadlo“ (v dobové německé variantě přesněji Divadlo vlasti — Vaterlandstheater) a skutečným programem her zde provozovaných, respektive jejich provedením. Kritikové spatřovali v repertoáru Boudy přílišný vliv vídeňských burlesek, smíchové tradice divadla a málo klasicistně uměřeného či preromanticky citového programu.[13] Tento poloimprovizovaný charakter her je zřejmě také důvodem, proč se nám z imponujícího množství stovek her zde česky provedených dochoval tiskem jen malý zlomek.

Dojmout a obhájit čest: veselohra ve službách osvícenského projektu

Jak ale měla vypadat vhodná dramatika, která by odpovídala koncepci divadla jako školy občanských ctností? Jaké ctnosti, společenské normy a emoce měla tato dramata divákům předávat? Osvícenskému projektu divadla nejvíce odpovídaly měšťanské veselohry a truchlohry, či případně drama jako jejich spojení. Každý z těchto žánrů se specializoval na jiný obor občanských ctností, emocí a společenských témat. Veselohry platily v hierarchii klasicistické dramatiky tradičně za nižší žánr, který ovšem v intencích výchovného programu osvícenství usiloval o vyšší uznání, než tomu bylo doposud. Měšťanské veselohry se tak kritikům jevily jako vhodná náhrada dosud oblíbené frašky. Musely ovšem nést zřetelný morální program a relativně „uvěřitelné“ ztvárnění jednání.

Nejlépe tento osvícenský ideál naplnil typ „jímavé veselohry“ (rührendes Lustspiel, comédie larmoyante). Zde smích nahrazovalo z větší míry sentimentální dojetí (Rührung). Tento typ komedie vyzkoušený ve Francii Pierrem Carletem de Chamblain de Marivaux a popularizovaný Pierrem-Augustinem Caronem de Beaumarchais přenesl do německé literatury v polovině 18. století Christian Fürchtegott Gellert.[14] V Praze jej do svého repertoáru nasazovala jako první zřejmě zmíněná Brunianova společnost. Na počátku sedmdesátých let se v tomto žánru hrály jen překlady francouzských předloh, od poloviny desetiletí pak začaly vznikat i původní jímavé veselohry místních dramatiků.

Všechny tyto komedie spojuje téma ohrožené a obhájené cti protagonistek. Tato zápletka se objevila už v juvenilní hře rodáka z Albrechtic u Bruntálu a herce Brunianovy společnosti, Heinricha Ferdinanda Möllera, Ferdinand und Wilhelmine (Ferdinand a Vilemína, 1774). V centru hry stálo znásilnění aristokratické dívky Vilemíny. Dívka své znásilnění společně s otcem tají před veřejností a dítě z něho narozené vydává za osvojené. Komplikace nastanou ve chvíli, kdy si má vzít dle rozhodnutí rodičů hraběte Ferdinanda, shodou okolností téhož, který ji znásilnil. Oba se sňatku vzpírají: Vilemína, která podobu útočníka vytěsnila, považuje za překážku své mateřství a Ferdinand se necítí sňatku hoden. Až náhlé rozpomenutí se Vilemíny na okolnosti znásilnění, Ferdinandovo přiznání a upřímná lítost i podpora jeho rodičů zacelí dívčiny psychické rány a sňatek situaci napraví. Jakkoli nemotorně působí Möllerovo rozvláčné zpracování tématu, svojí odvahou otevřít vážné společenské problémy předznamenává jeho pozdější úspěšná dramata.

Na problematiku ohrožené ženské cti se zaměřila také první pražská dramatička Viktorie Ruppová, rozená Ra(o)udnitzká. Vedle překladů a drobné jednoaktovky o vztahu matky a zamilované dcery přitáhla k sobě pozornost především pětiaktovou veselohrou Marianne oder der Sieg der Tugend (Marianne aneb Triumf ctnosti, 1777). V jejím centru stojí hrdinka, která uniká před svým pronásledovatelem, chlípným markýzem, a nachází ochranu u cizí rodiny. Markýz ji zde vyhledá a díky intrice podplacených sluhů unese. Mezitím však vychází najevo, že Marianne je ztracenou dcerou rodinného přítele, který ji s pomocí dalších postav zachrání a rehabilituje její čest.

Snad právě tato hra Ruppové podnítila zednáře a pedagoga Ignáce Cornovu k napsání jeho první veselohry Henriette von Blumenau oder die Liebe aus Dankbarkeit (Henriette z Blumenau aneb láska z vděčnosti, 1777), která se zmíněnou hrou Ruppové sdílí větší část zápletky. Neotřeleji působí až další Cornovovy jímavé veselohry, Der junge Menschenfreund (Mladý přítel lidu, 1779) a Die liebreiche Stiefmutter (Láskyplná macecha, 1786). Také v nich stojí v centru ohrožené hrdinky. V prvním případě jde o Lidwinu, dívku s nejasným původem, která nachází ochranu v podzámčí u prosté ženy. Navštěvují ji zde mladý baron Siegfried a jeho domácí učitel Wahrmuth, kteří pečují o chudé. Wahrmuth (v jehož jméně lze číst „odvahu k pravdě“) začne postupně z Lidwininých narážek tušit, že neznámá dívka je ztracenou a kající se baronovou dcerou, tedy i Siegfriedovou sestrou, která utekla před lety z domu s nevěrným milencem. Mezitím však jeho schůzky s dívkou vyvolají pomluvy a Wahrmuth má být vystřídán ctižádostivým Francouzem Très-fatem („velmi ješitný“). Když nakonec vyjde najevo, že Lidwina je dávno ztracenou baronovou dcerou, žádá celá rodina Wahrmutha o odpuštění a Très-fat musí odjet s nepořízenou.

V případě druhé zmiňované hry stojí v centru paní Goldenecková, která jako „líbezná macecha“ pečuje proti očekávání skutečně láskyplně o děti svého manžela z prvního manželství, a to i přesto, že se při svém sňatku musela vzdát lásky k majoru Lindhagenovi. Zhrzená a jen zdánlivě pobožná pečovatelka paní Giftmundová („Jedová huba“) však rozšíří pomluvu, že Goldenecková udržuje tajný poměr s Lindhagenem. Část dětí i žárlivý Goldeneck intrikám uvěří, neboť se objeví podvržené milostné dopisy Lindhagena a Goldeneckové. Současně se také domácí učitel Lack, dle svého přízvuku z Berlína, snaží intrikou získat srdce nejstarší z Goldeneckových dcer, v čemž mu paní Giftmundová pomáhá. Jen rodinný přítel, úředník Kurial (jméno by se dalo přeložit jako pan Kancelář), tuší, kdo za rozkladem domácnosti stojí. Pod záminkou, že si hodlá chlípnou paní Giftmundovou sám vzít, ji přiměje přiznat své intriky a podvrženost dopisů. Paní Goldenecková získává zpátky svoji čest a pan Goldeneck se kaje za svoji žárlivost. Obratnost měšťanského úředníka tak slaví úspěch a zaceluje rány společnosti.

Děj všech těchto her je tedy veden záměnou postav a vírou v nápravu nepřirozeného stavu společnosti. Postavy žen obhajujících svoji čest přitom byly v této době stále ještě až na výjimky urozeného původu, zatímco postavy jejich podporovatelů nebo naopak záporných protihráčů mohly, ale nemusely být voleny z aristokratického prostředí. Pro rýsující se „měšťanský“ program těchto her je podstatné, že jejich hrdinky zpravidla nevědí o svém urozeném původu (Ruppové Marianne, Cornovova Henriette) nebo jej nemohou z nějakého důvodu zveřejnit (Cornovova Lidwina). Z těchto důvodů vystupují po většinu děje jako postavy neurozené. Musí se zprvu hájit pouze svojí ctností, kterou charakterizují měšťanské ideály skromnosti, sexuální zdrženlivosti a nepovyšování se nad ostatní postavy z chudých poměrů, a teprve zpětně ji stvrzují také svým původem. Opakovaně se přitom tematizuje rozdíl mezi šlechtictvím rodovým, které je vnímáno jako málo podstatné, a šlechtictvím projevovaným chováním a činy. Na pozadí stavovské společnosti tak vzniká měšťanský program ctnosti, který ovšem tím, že se tyto vzorové postavy v posledku ukazují i jako urozené, nadále nestojí v konfliktu se stavovským uspořádáním.

Zvláště schematickou se v tomto ohledu jeví jedna z prvních česky uváděných a vydaných veseloher tohoto typu, Albert a Lotte aneb Ctnost v nejvyšší nouzi.[15] Manželé urozeného původu Albert a Lotte se bez svého zavinění ocitají v chudobě. I v těchto podmínkách si ostentativně zachovávají svoji ctnost (odmítají žebrotu a krádež, zdůrazňují potřebu činorodé práce a udržují se v čistotě) až do chvíle, kdy se vše vysvětlí a mohou zpět zaujmout místo mezi urozenými. Zřejmě i pro tento prostý didaktický obsah si Kramerius vybral hru pro české lidové publikum. Stejně sociálně smířlivě vůči stavovským bariérám působí i další z raných dramatických překladů do češtiny, Kníže Honzík.

Naopak trochu odvážněji si otázku po sociální i rasové spravedlnosti mohly klást německé veselohry zasazené do exotického prostředí Ameriky, kde bylo možné využít kulturního zcizení látky. Ve hře Karla Franze Guolfingera von Steinsberg Die Negersklaven (Černošští otroci, 1779), kde vystupují bílí plantážníci a černí otroci, dojde k osvobození dvou černošských otroků. Umožní to jejich vzorné čestné chování, přímluva svobodné černošské služebné a sympatie její bělošské paní, kterou se služebnou spojují společně prožívané obavy o jejich milé. Pro rozporuplnost dobové sociální kritiky je příznačný závěr hry, v němž osvobození černoši dostávají bez ironie místa dozorců nad zbylými otroky. Radikálnější řešení sociální a stavovské nespravedlnosti zaznívá ovšem ve hře Johanna Friedricha Ernsta Albrechta Die Engländer in Amerika (Angličané v Americe), která se hrála v Praze od roku 1788 a vyšla zde tiskem o dva roky později. Indiánský sluha Indi se zaslouží o záchranu cti a života rodiny lorda Lavala, který se přidal pod měšťanským jménem Fant na stranu vzbouřených amerických kolonií a zapřel svůj šlechtický původ. Fant a poté Indi vyslovují kritiku pokrytectví evropské společnosti, které mezi Američany — a zvláště mezi indiány — nemá mít své místo: „To je jeden z těch pokrytců,“ říká Indi na adresu jednoho z britských důstojníků ohánějících se svojí stavovskou a rasovou nadřazeností, „které náš národ nezná […]“.[16] Indi se odvolává na zásady svého otce, indiánského náčelníka, podle nějž „lidé jsou všichni bratři. Jen láska k člověku jako takovému nás činí šťastnými“.[17] Po této řeči prohlašují dojatí britští aristokraté Indiho za svého „bratra“. I zde ovšem kritika dovolávající se všelidského bratrství nepojmenovává samotnou nespravedlnost stavovského uspořádání a rasové nerovnosti, ale spokojuje se pouze s obecně morálním odsudkem „přetvářky“ evropské společnosti.

Jazyková komika a emancipační kulturní programy

Didaktický zájem dramatiků o žánr vážné veselohry ovšem neznamenal, že by komika z tištěných her, a tím spíše z jevišť úplně vymizela. Zvláště dramatici pocházející z řad herců a spjatí s praxí jevišť kořenili nadále veseloherní kusy tradiční situační a charakterovou komikou. Například poddůstojník a příležitostný pražský dramatik Johann Georg Haller převzal do své hry Der Obriste von Hohenthal (Plukovník Hohenthal, 1781) i komická extempore postav hamižného otce či sluhy-žrouta, pocházejících přímo ze světa improvizovaných frašek, což platí i o veselohrách pražského dramatika Johanna Augustina Halbeho a Josepha Gottfrieda Schimmana. Tradiční situační a charakterová komika nechybí ani v českých zpěvohrách Prokopa Šedivého Masné krámy (1796) a Pražští sládci (opožděné vyd. 1819), které nám dávají nahlédnout do světa drobných řemeslníků, současně nezapřou ani vliv měšťanských veseloher (rozpoznání otce a syna či dcery a podobně). Hlubší ponor do společnosti ovšem nabízí hry s vypracovanou jazykovou komikou.

S tou se setkáme například ve veselohře jičínského důstojníka a vojenského soudce Franze Bourgeoise Die Gerechtigkeit oder kann ein Richter allen Versuchungen widerstehen? (Spravedlnost aneb Může soudce odolat všem pokušením?, 1782). Židovskému lichváři, který přechází v řeči bez ustání z rejstříku vysoké němčiny do jidiš a argotu, se zde mazanou přetvářkou daří odhalovat slabiny městské honorace a korumpovat ji. Teprve nečekaný příjezd panovníka vrací chod institucí do správných kolejí. Podobně komický a současně charakterově typizující efekt má v této hře i postava mladého juristy s mluvícím jménem Rechtbahn (Správná cesta), který není schopný se vyjádřit jinak než v latinských poučkách a příslovích. Postava vycházela z figury směšného vzdělance „dottore“ improvizované italské komedie dell’arte.

Hraběnka: Ty umíš mluvit jen o německé armádě. To u Francouzů jsou úplně jiní lidé. N’est-ce pas, monsieur Très-fat?

Odstrašit a vyvolat soucit: truchlohry ve službách osvícenského projektu

* * *

3. Nejúspěšnější dramatik z českých zemí v osvícenské době Heinrich Ferdinand Möller (1745–1798).