Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU a použití této knihy k trénování AI jsou bez souhlasu nositele práv zakázány.

Jan Kvirenc

SVĚDKOVÉ ČESKÝCH DĚJIN
HISTORICKÝ MÍSTOPIS VOJENSKÝCH, POLITICKÝCH, EKONOMICKÝCH A KULTURNÍCH DĚJIN ČESKÝCH ZEMÍ

Vydala Grada Publishing, a. s.
U Průhonu 22, Praha 7
obchod@grada.cz, www.grada.cz
tel.: +420 234 264 401
jako svou 9814. publikaci

Odpovědný redaktor Petr Somogyi
Fotografie autor
Grafická úprava a sazba Jakub Náprstek
Počet stran 288
První vydání, Praha 2024
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod a. s.

© Grada Publishing, a. s., 2024
© Jan Kvirenc, 2024
Cover Photos © Jan Kvirenc; public domain; CC-SA 3.0: Památník bitvy u Kolína 18. června 1757, Kolín, Prazak, 26. 1. 2007

ISBN 978-80-271-7658-8 (ePub)
ISBN 978-80-271-7657-1 (pdf)
ISBN 978-80-271-5167-7 (print)

Navigace v knize

        6.–12. století (raný středověk)

        13.–15. století (vrcholný a pozdní středověk)

        16.–18. století (raný novověk)

        18.–19. století (novověk)

        20. století (moderní doba)

MPR | městská památková rezervace
MPZ | městská památková zóna
POP | památkové ochranné pásmo
VPZ | památková zóna lidové architektury
KPZ | krajinná památková zóna

Aktuální počet obyvatel je vztažen k roku 2023. Některé citace z dobových pramenů jsme pro větší srozumitelnost nepatrně upravili a zpřehlednili.

Války, bitvy, šarvátky a další vojenské akce.

Politické události, diplomatická jednání, revoluce, dynastické spory a další.

Význačné stavby, památná místa a hmotné památky.

Společenské instituce, zvláštní události a každodenní život.

Literatura, hudba, výtvarné umění, legendy a mytologie.

Dějiny křesťanství, církví, světců a významných představitelů náboženských komunit.

Známé i méně známé epizody ze života význačných postav českých i evropských dějin.

Technické památky, význačné firmy, různé aspekty hospodářských dějin.

Nadpisy jsou v abecedním pořadí. V závorce je pro lepší orientaci uvedena zkratka příslušného kraje. Zkratky krajů jsou následující:
    PHA (Praha),
    STČ (Středočeský kraj),
    JHČ (Jihočeský kraj),
    PLK (Plzeňský kraj),
    KVK (Karlovarský kraj),
    ULK (Ústecký kraj),
    LBK (Liberecký kraj),
    HKK (Královéhradecký kraj),
    PAK (Pardubický kraj),
    VYS (Kraj Vysočina),
    JHM (Jihomoravský kraj),
    OLK (Olomoucký kraj),
    MSK (Moravskoslezský kraj),
    ZLK (Zlínský kraj).

Úvod

Po boku kostela sv. Václava ve Voticích se nalézá zvláštní trojjediný pomník, odhalený roku 1937. Dominuje mu sice postava knížete sv. Václava (od Čeňka Vosmíka), ale pod ním se zprava i zleva seřadilo ještě vojsko blanických rytířů. A do třetice na čelních panelech najdeme jména prvorepublikových politiků. Nejstarší dějiny spolu s mýtem se tu spojily s oslavou dvacetileté demokracie Československé republiky.

Trojčlenná symbióza však zároveň limituje naše vyprávění. Budeme se věnovat dávnému knížeti? Nebo onomu blanickému mýtu, dotvořenému možná překvapivě až v 19. století? Či využijeme přesahu do století dvacátého? Nebo snad prozkoumáme reflexi těchto témat v historickém povědomí diváků? A to necháváme stranou dějiny samotného města…

Podobná volba nás přitom čekala u řady lokalit: předkládáme čtenářům ostatně na 270 hesel. Snažíme se pokaždé „zveřejnit“ a zviditelnit příběh, který nepatří pouze regionu, ale je součástí velkých dějin zemí Koruny české, nicméně ke konkrétnímu místu přiřazujeme právě jen jeden (snad s výjimkou několika čtvrtí velkých měst). Časový rámec vrcholí s první světovou – „Velkou“ – válkou, avšak v duchu votické skulptury nechybějí ani sondy do dějin moderních. Autenticitu navíc umocňujeme hojnými citacemi dobových pramenů.

Radostně souhlasíme s velikány historiografie Titem Liviem a Františkem Palackým, kteří shodně konstatovali, že není bezmála jediné ulice, jediného náměstí, o nichž bys nemohl, procházeje jimi, prohlásit: Kamkoli vstoupíme, jdeme stopou dějin. Takových „stop“ – míst paměti – je takřka nepřeberné množství. Věříme, že se ve výběru mnohých jistě shodneme, ale stejně tak chápeme případnou nespokojenost s chybějícími lokacemi. Všechny tyto výtky jsou oprávněné.

Už nejednou jsme přiznali, že nás oslovilo krédo humanistického právníka a historika Jana Kocína z Kocinétu: Historia tedy, má-li býti mistrem života lidského, tyto tři povahy a vlastnosti do sebe míti musí, totiž jistou a neomylnou pravdu, zřetedlnost a srozumitedlnost a soud rozumný, vtipný. (1594) Neskromně přiznáváme, že se ho i tentokrát – spolu s vámi, pozornými čtenáři – pokoušíme naplnit.

B

1 | BEČOV NAD TEPLOU (KVK)

MPZ; první zmínka 1349 | komplex hradu azámku proslavil nález vzácného románského relikviáře sv. Maura (1985) | 1930: 2384 obyvatel (ztoho 186 Čechů); dnes 935

Bečov nabízí svého druhu vzácnou památku hrdelního práva – kamennou šibenici. Šlechtické iměstské soudy, disponující hrdelním právem, nechávaly stavět dřevěné šibeniční konstrukce zpravidla za městem, ato iz hygienických důvodů (těla tu někdy visela dlouhý čas). Apokaždé nanovo, ikdyž na stejném místě („šibeniční vrch“). Někde ale vrchnosti zbudovaly stálou astabilní kamennou konstrukci, nesoucí dřevěná břevna, na něž se zavěšovaly provazy. Naše nejcelistvější (z16. století), zachovaná až do výšky 4 metrů, je nedaleko odtud vHorním Slavkově. Bečovská šibenice vznikla asi kilometr od města po r. 1709. Má kruhový půdorys (průměr 5,6 m). Na zeď původně dosedaly tři nebo čtyři kamenné pilíře, sahající do výše 5–6 metrů, na nichž byly položeny trámy. Archeologové tu nalezli ikosti odsouzených. Hrdelní právo Bečovu iSlavkovu odebraly reformy Marie Terezie.

Základy šibenice

Kolem popraviště utvořil dav velký kruh, do kterého přivedli odsouzenou. Ještě naposledy byla otázána, zda lituje svých činů. (…) Po skončení svého díla kat vstoupil doprostřed kruhu azvolal: „Pane městský soudce, konal jsem spravedlivě?“ (poprava 1751)

2 | BEČVÁRY (STČ)

Poprvé 1265; 1054 obyvatel | jméno odvozeno od bečvářů, tedy bednářů | pozdně barokní zámek (1745–63) dostavěn rokokově 1766–74 generálem Laudonem (nepřístupný)

Lotyšský vojevůdce Ernst Gideon von Laudon (1717–90) zahájil r. 1744 strmou kariéru vhabsburských službách. Velkokřížem svého řádu jej dekorovala Marie Terezie, coby polní maršál se za Leopolda II. dočkal výjimečného titulu generalissimus. – Při povýšení do panského stavu mu královna darovala malé středočeské panství Bečvárky, kněmuž česky mluvící Laudon r. 1763 přikoupil sousední Bečváry; vjeho majetku zůstaly zhruba třináct let. Laudonovi rozhodně netrpěli hmotnou nouzí, ale itak šlo onejchudšího rakouského maršála. Architekt J. J. Wirch zámek obohatil okapli arokokové zahradní průčelí shlavním sálem apůsobivým venkovním schodištěm; sochařskou výzdobu obstaral I. Platzer. Místní tradice nezapomněla na netradičního generálova sluhu Ivana, litevského podkoního, nebo na setninu hraničářských granátníků, jejichž ranní budíček byl zároveň signálem kzahájení práce na panských polích.

Vstupní průčelí

Náš statný Laudon Prusům dobré naučení dal, jim metlou po kantorsku notně vymrskal. Teď volají: Ó jé! Adávají se vběh, jim Laudon vpatách, metlou pobízí je vspěch. Achudák Fricek sdlouhým nosem táhne zpět, když ze sta jeho hrdin mu jich zbylo sotva pět. (dobový popěvek)

3 | BECHYNĚ (JHČ)

MPZ, do 18. století Bechyňský kraj | zámecký ostroh osídlen od pravěku | lázně od 18. století | 1. elektrifikovaná železnice unás, trať Tábor – Bechyně (F. Křižík) | 1850: 2374 obyvatel, dnes 4882

Petr Vok zRožmberka (* 1539) si chtěl koupí Bechyně vr. 1569 zajistit větší nezávislost na svém starším bratrovi, poněkud konzervativním aautoritářském vladaři domu rožmberského Vilémovi. Moderní beletristé afilmaři jej vylíčili jako přelétavého frejíře, polovzdělance ašpatného správce rodového majetku. Opak je vzásadě pravdou, ikdyž ve Vokově životě najdeme období, kdy si užíval bezstarostného žití renesančního velmože znejbohatší rodiny vzemi. Zámek vBechyni se ale současně díky jeho péči proměnil ve skvělé renesanční sídlo asamotný Rožmberk nikdy neopomíjel ani své intelektuální amecenášské zájmy.

Celkový pohled

Poslední Rožmberk byl náruživým pijákem piva (nejraději rakovnického) ivína ana zámku pořádal iněkolikadenní hostiny. Zřejmě podle zahraničních vzorů (habsburský Ambras) dostaly pitky jakýsi ustálený řád. Provinilec proti pravidlům zábavy musel vypít pohár navíc azapsat se do pokutních register. Zachovaly se zlet 1573–76, potvrzují is obrázky uvolněnou atmosféru. Avšak žádné velké sexuální výstřelky se tu neodehrávaly, nešlo omoc víc než erotické flirtování. Pijatik se celkem zúčastnilo na sto příslušníků rytířských rodin, věkem spříznění příslušníci panstva, občas duchovní, nechyběli ani zástupci měšťanského patriciátu. Ostatně jedním zefektů takových schůzek bylo navazování osobních kontaktů.

Byl sem vesel rád, však sbázní boží! – Dlouho, ale ne věčně! – Frejířem jsem, ktomu se znám, kdekolivěk počnu milovati, všudy pytlem mám. – Hej, bej, hej, bej, mé, mé, mé, bé, bé, bé. – Již stalo se, jináč bejti nemůže. – Má klisna klepouchá amá žena poctivosti nemá. – Miluji Maruši ato beru na svou duši. – Ne všemu věř, co slyšíš, ne všeho mluv, co vidíš. – Och, co já rád dobrý víno piji! – Smrt všemu konec. – Věc Bohem souzena, člověka nemine. – Venuše, ty jsi má smrt! – Vrh’ jsem přes přívoru. – Všeho do času.

Průčelí zámku

1580 Smluvil pan Petr Vok sbaumistrem mistrem Baltazarem (Maggim zArogna) orozebrání arozlámání věže na Bechyni. – 1581 Stala se smlouva celá adokonalá smistrem Baltazarem, … že má vBechyni stavení udělat. (V. Březan orenesanční přestavbě)

4 | BEZDĚZ (LBK)

Královský hrad zr. 1264 (Přemysl II. Otakar) na vrcholu Velkého Bezdězu (604 m) | v17. století přestavba na pevnost nedokončena; pustne | oživený zájem vdobě romantismu (K. H. Mácha: Večer na Bezdězu)

Po smrti Přemysla Otakara II., krále „železného azlatého“, vsrpnu 1278 na Moravském poli se správcem Čech aporučníkem svého bratrance Václava, jemuž nebylo ještě ani celých sedm let, stal braniborský markrabě Ota V. Dlouhý. Kpůsobení Braniborů vČechách snesli kronikáři barvité obrazy zmaru, všeobecné zkázy aepidemií adali jim nálepku zlých let: Dědiny hynou, města scházejí ahrady, vzájemně se ničíce, upadají. Ota správu země nezvládal apokusy otvrdou politiku vyvolávaly nespokojenost. Zjevné ovšem bylo, že pokud si má udržet nějaký vliv, musí mít vrukách kralevice. Začátkem února 1279 ho nechal (načas is matkou) převézt na pevný, ale také vlastně moderní, až luxusní Bezděz (jen chatrně oděné je naložili na vůz adovezli na hrad po příkrých cestách atmavých úvozech). Václava mělo čekat těsné vězení pod stráží přeukrutných Němců cizozemců. Mezi zářím alistopadem jej Ota převezl zdosahu Čechů krátce do Žitavy apotom na svůj oblíbený hrad Špandavu uBerlína.

Často mu chybělo jídlo, zřejmě mu scházel ichléb, když hladový vstával; několik roků tam prožíval vodřených šatech… Vycházel vroztrhaných střevících. (…) Častějším hladověním se dostal do tak krajního stavu, že tehdy ani nemohl vykonávat tělesnou potřebu. Pasáže Zbraslavské kroniky sugestivně líčící Václavovy útrapy se braly doslovně jako vyprávění očitých svědků. Není však takové zacházení vrozporu sOtovým cílem udržet si správu země? Jak by mu byl prospěšný trpící princ na pomezí života asmrti? – Nezpochybňujeme tím psychické strádání osmiletého chlapce, odloučeného od blízkých, ale popis útrap nevyznívá příliš přesvědčivě. Je možné připustit určité zanedbání péče, spíše však znedbalosti než cíleně. Ve vzdálené Špandavě bezprostřední nebezpečí princova úniku nehrozilo azdá se, že se tu mohl zapojovat do bohatého společenského apolitického dění. Další indicií je pozdější nekonfliktní vztah kmarkraběti či vysoká intelektuální úroveň kralevice – je vůbec představitelná, kdyby se mu vBraniborsku nedostávalo adekvátní výchovy?

Celkový pohled

Proč tedy autoři zkreslili kralevicovo „zajetí“ jen těmi nejtemnějšími odstíny? První část kroniky byla zamýšlena jako oslavný spis, takřka legenda líčící „mučednické dětství“ vkontrastu spozdější velikostí aslávou. Kronika měla podpořit svatořečení krále coby dobrodince církve, jenž založil izbraslavský klášter, vněmž po jeho smrti začali sepisovat své dílo. – Když vroce 1283 opět Čechové spatřili svého mladého krále, měli vážné obavy ojeho zdraví. Ipodle průzkumu tělesných ostatků se zdá, že vdětství trpěl rachitidou, křivicí, vyvolanou nedostatkem vitamínu D. Itak ale Václav II. vyrostl vsilnou vladařskou osobnost.

Kaple sv. Michaela

Sám se zřídka zúčastnil žertovných nebo nicotných her chlapeckých, sám se naprosto vyhýbal zábavám mladíků. – Po chlapeckém způsobu spožitkem pojídal první plody az jakéhosi zvyku se hrozil pohledu na kočky azvuku jejich mňoukání. (Zbraslavská kronika oVáclavovi II.)

5 | BÍLÁ HORA (PHA)

Opukový vrch (381 m) | bitva 1620: stavovská konfederace 21 000 mužů (velí Kristián zAnhaltu) – ztráty asi 1300 | císařští 27 000 mužů (velí K. B. Buquoy aMaxmilián Bavorský) – ztráty asi 300 | poutní kostel Panny Marie Vítězné (J. B. Santini aj.) | 1960 součást Prahy

Kdybychom měli pole nejpříhodněji šikovat, nikde by se to nehodilo lépe než zde! Stavovští velitelé měli pravdu: bojiště plně vykrývalo převahu katolíků, kteří museli překonávat příkrý sráz abažinatý terén. Jenže stavové sbitvou vlastně ani nepočítali, podle pravidel vojenské logiky byl takový boj pro útočníka předem ztracený. Atak přípravy podcenili, zákopy amísta pro děla nebyly řádně nachystané. Připočtěme nevhodné šikování vojáků, jejichž morálka nebyla kvůli nesplacené mzdě valná. – Do boje se nehrnul ani císařský generál Buquoy (navíc zraněný vrozkroku), jenže Maxmilián Bavorský, který přivedl posily od říšské Katolické ligy, na bitvě trval. Když nad ránem vneděli 8. listopadu 1620 dorazili jejich vojáci pod bělohorský kopec, dohodli se nakonec na zkusmé šarvátce somezenými silami – adál se uvidí.

Památník bitvy (1920)

Habsburská strana zaútočila krátce po poledni na levé křídlo stavů. Už druhý sled se nestačil divit: protivníkovy jednotky se daly spěšně abez zastávky na útěk! As sebou začaly strhávat další, na nic nečekala ani uherská jízda. Boj se poté přenesl do středu stavovské sestavy, situace se tu vyvíjela podobně; pouze dočasnou komplikací pro císařsko-ligistické se ukázal odvážný aponěkud ztřeštěný útok jízdy. Nato velitel stavů Anhalt rezignovaně opustil bojiště. Zbývalo eliminovat pravé křídlo, přitlačené kvysoké zdi obory. „Moravané“ (němečtí žoldnéři placení zmoravských peněz) si nepřipravili únikové cesty, ztráty tak byly citelné. Dalším jednotkám ukrytým voboře se však už nestalo nic, do boje vůbec nezasáhly.

Kostel Panny Marie Vítězné

Od začátku velké šarvátky uběhly necelé dvě hodiny. Král Fridrich Falcký, aniž tušil oválečných manévrech, obědval sanglickými vyslanci. Když boj zaznamenal, vyjel kměstské bráně uPohořelce, kde spatřil nešťastný útěk svého vojska; poděšen hrozným nářkem žen, vrátil se na Hrad. Bavor sBuquoyem oslavili vítězství polní mší apřenocovali vletohrádku Hvězda. Před polednem následujícího dne vjel generál do Prahy, právě když jiným koncem svou metropoli narychlo opouštěl Fridrich, příznačně přezvaný na zimního krále. Praha kapitulovala as ní většina země. – Na obranu města, na jehož dobývání by si přitom vojska netroufla, nikdo vážně nepomýšlel. Bylo to nepřekvapivé vyústění potíží, snimiž se české stavovské povstání, započaté pražskou defenestrací r. 1618, dlouhodobě potýkalo. Vsprávě jak politické, tak iválečné jsou znamenití zmatkové asmíšenice, glosoval kronikář. Nepomohlo ani propojení všech zemí Koruny české sodbojnými stavy rakouskými auherskými, nedostávalo se důkladnější zahraniční podpory, nemluvě ofinančních prostředcích. Až po nějakém čase se ukázalo, že povstání nastartovalo dlouhou válku, jak současníci mluvili oválce třicetileté.

Letohrádek Hvězda

Tu potracena starobylá chvála česká, následující pak zhouba ažalost převeliká! Nebo Pražané všech tří měst pražských, hned po té porážce lid ten vojenský císařský do měst pražských beze všeho odporu vpustivše, se kruce císaři Ferdinandovi poddali. (Mikuláš Dačický)

6 | BÍLINA (ULK)

MPZ aarcheologická rezervace (hradiště z10. století) | hrad vystřídal barokní zámek Lobkoviců (G. P. Tencalla, A. Porta); nepřístupný | lázně Kyselka | 1930: 10 688 obyvatel (4168 Čechů); dnes 14 633

Útok římského krále Jindřicha III. proti knížeti Břetislavovi (na trůně od r. 1035) vsrpnu roku 1040 se skládal ze dvou směrů. Hlavní voj směřoval na Domažlicko; druhý vedlejší táhl přes Krušné hory, poté obešel Chlumec asměřoval kBílině. Počáteční úspěchy tohoto saského méně početného vojska byly zřejmě způsobeny ichabou obranou, či dokonce zradou bílinského velitele Prkoše. Sasové svévodou Ekkehardem … vtrhli do Čech amalou krajinku okolo řeky Bíliny nepřátelsky zpustošili. Když však se jejich vévoda doslechl zlé zprávy, že Slované dobyli nad císařem vítězství (uBrůdku), zastavil se uHněvina mostu nad řekou Bílinou, jsa na velikých rozpacích, zda se má pokusit oštěstí vboji… Kníže Břetislav mu vzkázal: „Jestliže do tří dnů nevyjdeš ztéto mé země, … mečem ti hlavu setnu aobličej ti položím kzadku.“ Vévoda ač nerad skutečně odtáhl zpět do Saska. Správce bílinského hradu však podle Kosmovy kroniky neušel tvrdému trestu: Prkoš, správce hradu Bíliny, podplacen byv saskými penězi, nepostavil se na stráž před (hraničním) opevněním, nýbrž položil hlídky až tam, kde jsou lesíky nepřátelům schůdné. … Kníže dal mu vyloupat oči, utít ruce inohy ahodit ho do hlubin řeky.

Spojitost sboji r. 1040 má také poustevník Vintíř (Günther). Durynský šlechtic, prý spřízněný skrálem římským iuherským, se vpadesáti stal řeholníkem apoustevníkem. Poslední léta života strávil ještě hlouběji všumavských hvozdech, kde r. 1045 vdevadesáti zemřel. Zdá se, že při bojích r. 1040 se zasloužil obezpečné vyvedení saských bojovníků právě onoho druhého voje zČech: Ati znašich, kteří až dosud zůstávali vprovincii, byli po zásahu poustevníka Vintíře bez újmy vyvedeni avrátili se.

Secesní radnice

Náměstí se zámkem

„Když mé vojsko nezvítězí, / ať tu radši zhynem všici… / Nechceme-li dát jim vplen / statky ičest našich žen, / nesmíme se Němcům vzdát. / Akdo by chtěl prchnout snad, / nevyvázne bez nehody. / Bude zabit strážci Chody.“ (kníže Břetislav vDalimilově kronice)

7 | BLANÍK (STČ)

Dvojice hřbetů Načeradské vrchoviny: Velký Blaník (636 m) aMalý Blaník (564 m) | pozůstatky keltského hradiště, hradu abarokní kaple | 1895 rozhledna na Velkém Blaníku

Osvou památnost se hora (Velký) Blaník přihlásila dost pozdě. Vpramenech se prvně objevuje až od přelomu 14. a15. století, také jako sídlo lapkovských tlup. Nejasné je pozadí pověrečných poutí na nižší zvrchů, zakázaných arcibiskupskou komisí r. 1405 (jejím členem byl mistr Jan Hus). Ještě v17. století Bohuslav Balbín shrnoval, že Blaník prostým lidem vsousedství poskytuje hojnou látku kpověstem. (Název značí kopec smokrými loukami.)

Blaničtí rytíři (Votice)

Proroctví Velmi hrozné astrašlivé předpovědění blouznivce Mikuláše Vlásenického († 1495) hrozilo Čechům za jejich bezbožnost mnohými pohromami, přičemž zkázu země ohlásí osm znamení včetně toho, že hora blanická pomalu schnouti bude. Do země vtrhnou čtyři cizácká vojska, závěrečná bitva se odehraje před Blaníkem. Zvítězí věrní Čechové – husité. Blanické vojsko tak bylo na světě. Ve Vidění Oldřicha zRožmberka (15.–17. století) se hora sice objeví, ale hlavní roli sehraje sv. Václav. – Až do 19. století nikde není výslovně potvrzen husitský charakter vojska, ani to, že jeho vůdcem je sv. Václav. Pověst se ale viditelně šířila apřibývalo podrobností. Kolem r. 1730 byl zapsán proslulý dialog: Když děvečka zLouňovic zabloudí mezi spící vojáky, odpoví na dotaz jednoho zprobuzených: Je už čas? – Dosud ne.

Tajuplný příběh sílil dobovým romantismem; ve 30. letech 19. století se propojil obrozenecký zájem ohusitství asvatováclavská tradice. Klácelova báseň Hlas zBlaníku měla kvůli cenzuře dvojí verzi – rukopisnou husitskou atištěnou václavskou. Hurrah juž je tu čas! Zbuďte se, zbuďte se, bratři, Žižka /Václav/ vůdce je náš, on vede kslávě nás, Hus /Vojtěch/ je nám kazatel smělosti. Báseň Hynka Veselého zr. 1848 osoby zase prolnula: Na komoni svaté kníže (Václav), prápor stkvoucí pne do výše, za ním Boží bojovníky otec Žižka staví všiky; kněz jim žehná… Aj! toť Mistr (Hus), kněz vojínů, jehož popel plyne vRýnu.

VČechách 2. poloviny 19. století nebylo literáta, hudebníka či výtvarníka, který by blanické téma nezpracoval. Blaník se stal symbolem národní naděje, vždyť jako hora se inárod po mnohasetletém spánku probouzí knovému rozvoji. Za nekropolí padlých hrdinů všech vítězných iprohraných bitev Čechů mířili vlastenečtí výletníci, kámen odsud putoval do základů Národního divadla (1868); vznikla rozhledna. – Pozici památné hory Čechů si Blaník tedy vydobyl až v19. století, kdy vrch dal navíc jméno krajině: zrodilo se Podblanicko. Mýtus ospících bojovnících, vedených knížetem Václavem, vstoupil do pověstí tak samozřejmě, že jeho zdánlivou novost ani nevnímáme. Až bude nejhůř, hora se otevře…

Kaple sv. Máří Magdalény (Malý Blaník)

Svatováclavské vojsko spí. Ještě není čas, aby vstalo. To bude ve chvíli největšího nebezpečenství… Vrozhodnou chvíli se Blaník otevře, rytíři vplné zbroji vyhrnou se zhory asvatý Václav, jeda na bílém koni, je povede na pomoc Čechům. (A. Jirásek, 1894)

8 | BLANSKO (JHM)

První zmínka 1131 (hrad) | změny panského sídla do konce 19. století | v18. století majetek Salmů, též železárny astrojírny | 1930: 4930 obyvatel (46 Němců); dnes 20 174

Zásadní impuls pro zkoumání moravského Švýcarska, jak býval Moravský kras označován, přišel r. 1849. Tehdy byl lékařem vsalmovských hutích ustanoven Jindřich Wankel (1821–97). Jihomoravský pobyt se mu stal srdcovou záležitostí, nejprve vJedovnici, ale začátkem 50. let jej zastihujeme vBlansku. Ráječtí Salmové tamní zámek využívali jen občas jako letní byt, atak ho poskytli pro ubytování svých lidí ivzácných hostů (např. Dobrovský, Mánes). Po čase se přestěhoval do podzámčí; jeho byt se proměňoval vmuzeum. Zavedl mě velmi ochotně do velkého pokoje, já byl vskutku udiven množstvím arozmanitostí všeho. (1872)

Nádvoří zámku

Lékařská profese se stávala vedlejší, hlavní byla speleologie apaleontologie. Hned r. 1850 objevil ve Sloupských jeskyních kostru jeskynního lva, zkoumal propadání Bílé vody uHolštejna iJedovnické propadání. Sestoupil na dno Macochy (1856), kam se snažil proniknout iproudem Punkvy: Jasně zeleným světlem zářila celá voda … 10 m hluboko. Jako vpohádkovém paláci zářily stěny, strop ikrápníky. Kromě průzkumu jeskyní se zajímal především onálezy ze starší doby kamenné, paleolitu (Předmostí uPřerova). Jeho laboratorium pro sestavování koster vyhynulých zvířat, počínaje jeskynním medvědem, bylo první na světě.

Proslulost mu však zajistil objev zdoby železné (halštatské období 800–450 př. n. l.): Býčí skála vJosefském údolí. Pojmenování jeskynního komplexu je sice daleko starší, ale jako by se vynořilo až r. 1869 snálezem bratranců Felklových zOlomučan. Ve vrstvě uhlíků (uviděli) býčka zbronzu, který měl trojhrannou vsazenou železnou destičku na čele, po jedné nad plecemi aželezný proužek na místě páteře. – Asenzace byla na světě! Ozbrojení muži vedli ve svém středu skupinu mnoha žen adívek. Byly krásné amladé, oděné do drahých oděvů, ozdobené pestrými perlami. (…) Oheň osvětlil hrůzyplnou astrašlivou scénu. Nešlo onic menšího než rituální pohřeb náčelníka! Rozsekané kosti, číše zlebky, žároviště, kovárna…

Wankelovy romantické představy se mísí srealitou. Pod drobnohledem moderní vědy zjeho výkladu obstálo máloco. Například ze 40 mladých dívek se vyklubala smíšená společnost 11 starších žen, 17 mužů, 10 dětí a2 neurčitelných jedinců. – Stojíme ovšem před stejnou záhadou jako blanenský lékař. Co se vjeskyni, původně velmi obtížně přístupné, odehrálo? Poslední výzkumy ji považují za kultovní apohřební centrum, fungující přes sto let. Ostatky amilodary přitom odplavovala „očistná řeka“ – rozvodněný Jedovnický potok.

Objev doktora Wankela proslavil, byl váženým účastníkem mezinárodních antropologických aarcheologických kongresů ačlenem různých společností, avšak domácí muzea ojeho sbírky zájem neměla. Nakonec vše – včetně slavného býčka – zakoupilo Přírodovědecké muzeum ve Vídni. Jistě spovděkem kvitoval, že vobjevitelských stopách svého dědy se zamýšlel vydat vnuk Karel Absolon (* 1877), mj. příští objevitel Věstonické Venuše.

Zámek

Mrtvola (náčelníka) byla is vozem položena na hranici adříví zapáleno. … Ženy asloužící byli vehnáni dovnitř, strhali znich ozdoby azabili je. Některým usekali ruce, jiným rozpoltili lebku… Koně rozčtvrtili ajejich kusy poházeli po jeskyni. (J. Wankel oBýčí skále, 1882)

9 | BLATNÁ (JHČ)

Poprvé 1235 | vodní hrad; základy románské kaple | cenné fresky (1480); přestavba B. Rejt | v19. století regotizace (B. Grueber) azámecký park | působiště J. E. Purkyně | 6600 obyvatel

Hlavní rezidenci pánů zRožmitálu se po začátku l5. století stal navzdory jejich přízvisku vodní hrad vBlatné. Věnovali mu také náležitou péči jako kupříkladu Lev zRožmitálu (* asi 1425–1482), po němž zůstala vzácná Zelená světnice sfreskovou výzdobou. Nebyl to jen tak někdo, v60. letech dosáhl úřadu nejvyššího zemského sudího anejvyššího hofmistra království. Stál za svým švagrem, zemským správcem aposléze králem Jiřím zPoděbrad. (Sestra Johanka se r. 1450 stala druhou Poděbradovou ženou.)

Rozsáhlá Jiříkova diplomacie operovala vl. polovině 60. let na několika frontách. Kromě sporů spapežem měla za úkol prolomit jakousi blokádu, vníž se domácí „národní králové“ ocitali. Tradiční královské dynastie mezi sebou jen nerady vítaly takové povýšence. Homo novus Jiří zPoděbrad tomu čelil neformální diplomatickou ofenzívou, jakousi „propagační cestou“ po střední, západní ajižní Evropě. Poselstvo, vjehož čele stanul Lev zRožmitálu, bylo vybaveno průvodním listem královny Johany, kterým bratra pověřuje návštěvou cizích zemí, aby poznaje zmnoha stran lidské obyčeje amravy, mohl nabýt osvědčených zkušeností rytířských. Jistě se přitom najde čas na neoficiální prezentaci Jiříkovy politiky.

Výprava, čítající 52 koní, vyjela zPrahy vlistopadu 1465 apřes německé země dosáhla burgundského dvora, pak zamířila do Anglie. Veliký podiv vnich vzbudila délka našich vlasů. Říkali totiž, že ještě nikdy neviděli někoho, kdo by nás předčil délkou aspanilostí kadeří. … Říkali, že jsou to vlasy přilepené pryskyřicí. Průjezd Francií směřoval na Pyrenejský poloostrov, skrz španělské aportugalské končiny až na nejzápadnější mys: Rozsáhlá ves, které říkali Finis terrae, tj. Konec světa, protože za ní není nic jiného než vody aširé moře, jehož hranic nikdo nezná… (Portugalci teprve obeplouvali Afriku aKryštofu Kolumbovi bylo patnáct.)

Celkový pohled

Cesta zpět vedla přes Itálii, Alpy arakouské země; domů se rytíři vrátili ke spokojenosti královského páru až vúnoru l467. Podrobné informace obsahuje cestopis jednoho zúčastníků Václava Šaška zBířkova; potvrzuje neformálnost pohostinných setkání. Při turnaji vKolíně nad Rýnem kázal pan Lev sezvati vznešené paní adívky. Sešlo se jich takové množství… Při hostině byly provozovány všelijaké tance ahry. Přitom žádaly paní adívky ataké biskupovým jménem ho uctivě prosily, aby zatančil se svými druhy tance, jak se tančí unás doma.

Úspěšní byli Češi iv turnajových zápoleních, vynikal zvláště Jan Žehrovský zKolovrat. VBruselu nemohl zápasník nikterak odolat panu Janovi. Třikrát ho pan Jan povalil na zem. Mezi diváky to vzbudilo velký podiv. Povídalo se totiž, že ve všech zemích vévody burgundského není možné najít siláka jemu rovného, že až do toho času nebyl přemožen… Po tomto zápase vévoda povolal ksobě pana Jana, oděného toliko kabátcem, tak, jak zápasil, ohmatal mu všechny údy, nohy, ruce, prohlédl mu celé tělo.

Pohled zparku

Potom žádal pan Jan Žehrovský, aby směl zlomit dřevce na počest přihlížejících urozených paní… Pobodl koně ostruhami azamířil dřevcem do zdi pod okno, až kůň při tom nárazu dosedl na zadek. (…) Divili se tomu aříkali, že je zpotomstva starověkých obrů. (Václav Šašek)

10 | BOLEVEC (PLK)

VPZ | historická obec (prvně 1382) je jádrem dnešního sídliště (přes 35 000 obyvatel), součást Plzně od 1942 | hřbitovní kaple na památku obětí výbuchu vr. 1917

Vpátek 25. května 1917 byl vširokém okolí zaznamenán výbuch muniční továrny vBolevci uPlzně – součásti Škodových závodů, největší rakousko-uherské zbrojovky. Přinesl přes 200 mrtvých, stovky astovky zraněných, další stovku nezvěstných. O ½ 2. hod. odpolední slyšeli jsme zvláštní tvrdou aneobyčejnou ránu… Výbuchem tím uvedeno bylo obyvatelstvo do naprosté paniky. Dostavovaly se prchající proudy dělníků adělnic… Krev řinula se mnohým ztváře, rukou, hlavy aoděv jejich byl potrhán zvláště užen od ostnatého drátu ohrady. Výbuchy nábojů se rychle opakovaly. Vtom nová hrozná rána se dostavila, prachárna druhá vyletěla do povětří aza krátkou dobu iprachárna třetí. … Výbuchy podobaly se sopce. Bylo viděti obrovské sloupy akotouče, jejichž středem vyrážel ohnivý jazyk, na němž rozplýval se bělavý mrak kouře. Do této příšery padaly rány vybuchujících šrapnelů agranátů. – Zážitek do své knihy Krakatit zapracoval Karel Čapek, který vtu dobu pobýval na vzdáleném Žluticku.

Hromadný hrob skaplí

Raněných těžce ilehce byla veliká řada. Uvádí se číslo 1000. Hůře bylo těm pozůstalým, jimž milí domů nepřicházeli akteří vtroskách nalezli svůj hrob. Takových nešťastníků bylo zobce naší 59. (…) Napětí trvalo celé dva dny. (školní kronika Třemošné)

11 | BOSKOVICE (JHM)

MPZ shradem (úpravy 15.–16./17. století), zřícenina po 1733 | přestavbou kláštera vznikl empírový zámek | radnice akostel sv. Jakuba | zachovalá židovská čtvrť (druhou světovou válku ze 400 Židů přežilo 10) | * malíř O. Kubín | 1880: 5434 obyvatel (Němců 1417); dnes 11 996 obyvatel

Osobitý český vklad do dějin evropské reformace představuje nejen husitství, ale iprvní vskutku reformovaná církev – jednota bratrská. Roku 1500 už měla pět tisíc členů apočet dál vzrůstal. To bylo důvodem zvýšené míry represe, za níž stáli královi dvořané, kteří jeho jménem vyhlásili povinnost měst vyhledávat atrestat kacíře, neústupní kněží měli propadnout hrdlem. Svatojakubskému mandátu zr. 1508 předcházelo nařízení, jež zároveň nakázalo všem členům išlechtickým ochráncům dostavit se do Prahy azříci se bludů. Takovou přívrženkyní zakázané církve byla též paní Marta zBoskovic (* asi 1466).

Vlistu panovníkovi se na podzim 1507 hrdě přiznala ke své víře avyzvala jej, aby se stal ochráncem jednoty: Ovíru také smím se ssvatým Pavlem přiznati, že stou rotou, kteráž slove kacířská, sloužím Bohu mému… Inevím, proč bych takového odsudku zasloužila, abych zzemě vypovědína byla aneb usmrcena… Ajiných drahně lidí jest vté jednotě, ješto jsou lepší než já. Inerada bych, byste Vaše královská Milost proti takovým lidem ráčili se postaviti, než radějši obránce býti…, abychom, tichý apokojný život vedouce, Pána Boha chválili.

Vstup do hradu

Odvaha asíla Marty zBoskovic je úctyhodná ipo staletích. Unikátní je přitom nejen obsah, ale též samotný fakt ženské náboženské apolitické angažovanosti, pro mužskou společnost (snad až na časy husitské revoluce) stěží akceptovatelný. Králova odpověď vyzněla nesmiřitelně: Věz jistotně, že jich déle vzemi trpěti nemíníme, neb beze vší milosti, jako lotry kacířské zzemě vypleníme. – OMartině dopise se doslechl slavný představitel latinského humanismu Bohuslav Hasištejnský. Vnáboženské otázce se nijak tolerantně neprojevoval (jediná správná byla podle něj římská katolická církev), avšak ještě víc než kacířské bludy ho šokovalo právě odvážné vystoupení šlechtičny. Ačkoli apoštol přikazuje ženám, aby vkostele mlčely, tato žena se opovažuje napsat králi ichránit pod svou ochranou bezbožníky. Snad je toto pohlaví tak chráněno ďáblovými zákony… (Zkažené, bezbožné) ženy následovala naše Marta, třebaže bylo lépe, aby měla plno práce sobsluhováním ahleděla si kužele avlny, než aby sjistou mužskou nestydatostí projevovala zuřivost vůči katolické víře. (Podle mínění současných historiků nejde onic jiného než oefektní výlev intelektuálního misogynství.)

Pro pannu velmi pobožnou av milování pobožnosti horlivou, jak ji později ocenil Jan Blahoslav, neměla aféra naštěstí žádné nepříjemné následky. Svatojakubský mandát r. 1508 sice činnost jednoty zakázal, církev se načas stáhla do ústraní, ale represe nenásledovaly. Pracovité poddané chránila též jejich katolická vrchnost, okališnické ani nemluvě. Po otcově smrti (1482) pisatelka trvaleji žila upříbuzných na zámku vLitomyšli; ve městě působila významná bratrská komunita. Zůstala, zdá se, svobodná. Zemřela nejspíš právě tam, snad r. 1514.

Palácové nádvoří

Nejprve aby všickni sborové aschodové pikartští (jednoty bratrské), zjevní itajní, zastaveni azkaženi byli aosazeni lidmi věrnými. … Všecka jejich učení apsaní jejich bludů, zjevná itajná, mají zastavena býti azkažena, knihy jejich všecky spáleny. (Svatojakubský mandát, 1508)

12 | BOUZOV (OLK)

Hrad apodhradní městečko; poprvé 1317 (Buzo de Buzowe) | možné rodiště Jiřího zPoděbrad | přestavba (až novostavba) kolem r. 1900 pro velmistra řádu německých rytířů

Do moravské krajiny byl hrad usazen vl. 1894–1910 zásluhou arcivévody Evžena Habsburského (* 1863), velmistra řádu německých rytířů, který vznikl včasech křižáckých výprav ve 12. století. Štýrský architekt Georg Hauberisser ale neprováděl rekonstrukci, nýbrž novostavbu: obytná křídla byla stržena aznovu vybudována, změnila se silueta hradu iproporce jeho částí, přibyly věžičky, cimbuří, arkýře, balkóny, štíty. Razantní je výšková proměna sídla – hláska (uvnitř svězením) dosahuje výšky takřka 60 metrů. Výtky zpříliš „tvrdé“ německé inspirace, neladící skrajinou, léty postupně utichaly az Bouzova se paradoxně stávala dokonalá vize středověkého pohádkového hradu. Jako pozdně romantický přelud „ideálního hradu“ zpřelomu 19. a20. století zůstává živým dokladem dobového přístupu kpamátkám, natolik odlišného od souběžných památkářských trendů. Ataké jedním zvůbec posledních nově vzniklých „moderních“ šlechtických sídel.

Romantický hrad

Cizinec vytvořil na zřícenině ryze českého hradu stavbu německou. Vzory pro rekonstrukci hlavní věže – hlásky – byly hledány (vNěmecku). Proto je věžní zakončení zpupné, tvrdé acizí malebné měkkosti českých věží vNáchodě, Frýdlantu nebo Českém Krumlově. (současníci)

13 | BRANDÝS NAD LABEM (STČ)

MPZ; prvně 1304 | 1960 souměstí se Starou Boleslaví | od 16. století královským majetkem (renesanční zámek) | za Rudolfa II. pobyt Tycha de Brahe či Johanna Keplera | 1917 soukromé vlastnictví císaře Karla I. | 1900: 5578 obyvatel; dnes celkem 19 767

Karel Habsburský (* 1887), coby synovec Františka Ferdinanda d’Este druhý následník trůnu, si panství zamiloval. Zprvu ocenil lovecké revíry, ale od r. 1908, kdy byl přidělen ke staroboleslavské posádce, zámek obýval trvale. (Roku 1917 ho koupil do svého soukromého vlastnictví.) Příjemný, ohleduplný azbožný arcivévoda si město získal svou neokázalostí idokonalou znalostí češtiny. Princ byl vítaným účastníkem rušného společenského dění, byl vidět na náboženských, střeleckých aškolních slavnostech, jezdeckých závodech, navštěvoval místní továrny; vypomáhal při hašení požáru, opravě kostela sv. Vavřince atd. (Se svým automobilem Laurin & Klement zažil též první automobilovou nehodu vregionu.) Po svatbě sem roku 1911 uvedl novomanželku Zitu Bourbon-Parma (1892–1989), vítala je slavnost století. – Se zvláštní radostí přivádím dnes svoji jasnou choť vtoto město, jež se mi několikaletým pobytem již tak milým stalo. Vojenské adalší povinnosti zapříčinily vystěhování Vysokého páru ze zámku již vpředjaří 1912, ale hned téhož léta tu manželé trávili dovolenou.

Vcísařské roli se tu znovu objevil r. 1917: Za řeči se starostou obrácen kzámku, hlasitě odpověděl: „Ano zde strávil jsem nejkrásnější léto svého žití!“ Při nástupu na trůn (listopad 1916) sliboval: Chci činiti vše, aby hrůzy aoběti války byly co nejdříve zažehnány, ale své záměry zrealizovat nedokázal. (Císař Karel chtěl mír. Byl jediným slušným mužem, který během války zastával odpovědnou pozici, ale neposlouchali ho, podotkl spisovatel Anatole France.)

Celkový pohled

Končí se trapná doba persekuční… Karel se Zitou nejspíš nečekali, že po 28. říjnu 1918 budou obyvatelé Brandýsa aBoleslavi oslavovat rozpad habsburského státu avznik Československa stejně vehementně, jako donedávna projevovali příchylnost aloajalitu svým panovníkům; začnou se šířit nesmyslné zkazky opijáckém apromiskuitním Karlově chování.

Všechna pouta, která nás vázala kdynastii habsbursko-lotrinské, jsou přervána. – Národní shromáždění nového státu zbaví Habsburky 14. listopadu 1918 jakýchkoli práv azkonfiskuje císařský majetek včetně brandýského panství; odva dny dříve byla proklamována republika vRakousku. Excísař se svou početnou rodinou nastoupí na jaře 1919 cestu do exilu (císařský pár byl nepopsatelně důstojný, nicméně vše bylo tak smutné). Dvěma nesmyslnými pokusy oobnovení monarchie se pak definitivně politicky znemožnil. Nikdy nevynikal pevnou tělesnou konstitucí, podlomené zdraví jej dostihlo na portugalské Madeiře vdubnu 1922. Již rok nato padl návrh na Karlovo blahořečení coby mírotvůrce amučedníka. Této náboženské pocty se poslední rakouský císař nakonec dočkal roku 2004. Aznovu se slavilo iv Brandýse.

Zámecké nádvoří

Stále naplněn neměnnou láskou ke všem Mým národům, nechci, aby Moje osoba představovala překážku pro jejich svobodný rozvoj… Lid převzal prostřednictvím svých zástupců vládu do svých rukou. Zříkám se jakékoli účasti na státních záležitostech. (Karlova abdikace, 11. 11. 1918)

14 | BRNO (JHM)

MPR aPOP; krajské auniverzitní město | 1019 ovládnutí Moravy Přemyslovci | do 12. století sídlo tzv. údělných knížat, později faktická metropole Moravy | památka UNESCO vila Tugendhat | 1921 211 758 obyvatel (55 816 Němců); dnes 396 101

Ve vestfálských městech Münsteru aOsnabrücku se pozvolna rozbíhala mírová jednání, ale konec třicetileté války (1648) byl stále vnedohlednu. Úmyslem vrchního velitele švédské armády Lennarta Torstenssona (*1603), jednoho znejschopnějších generálů celé války, bylo získat rozhodující výhodu dobytím Vídně. Cesta kní vedla přes Moravu, na níž jeho vojska úspěšně operovala již od r. 1642. Takřka jediné město, které zatím odolávalo švédskému náporu, bylo Brno.

Souchesův náhrobek vkostele sv. Jakuba

První švédské oddíly se před městem objevily 3. května 1645, obležení takřka třiceti tisíci muži začalo 4. května atrvalo nekonečných 112 dní. Generál Torstensson marně sliboval dobýt město vněkolika dnech; otevřela by se mu tím cesta na Vídeň. – Šlo oneuvěřitelný heroický epos: neustálá dělostřelba, výpady aprotivýpady, léčky, požáry, podkopy, minové chodby, prostřílené hradební zdi, dočasné průlomy. Oboustranné obtíže smunicí, zásobováním. Prolomit pozice protivníka se naštěstí hned dvakrát podařilo císařským, snimiž do města dorazily nejen stovky jezdců, ale též zásoby, apředevším střelný prach asíra kjeho výrobě. (Když nebyl kdispozici, házelo se kamením.) Je to hrdinský epos strádajících, apřece nepolevujících Brňanů, kteří se vtěžkých chvílích dokázali vysmívat nepříteli (vyhrávali na hradbách, zpívali posměšné písně). Kdobrovolníkům se hlásily deseti- či dvanáctileté děti, pomáhaly ženy, burcovali kněží… (Ženy se při plné palbě vydávaly do blízkých zahrádek apolí pro zeleninu.)

Je to také epos náhod aštěstí – zasažen byl Torstenssonův kůň, veliteli města Souchesovi kulka prolétla límcem, spálila vlasy ashodila klobouk – idomnělých přímluv světců, jak si lidé vykládali konečné uhájení Brna při generálním útoku na město ahrad Špilberk na svátek Nanebevzetí Panny Marie vúterý 15. srpna. Pověst dodává, že Torstensson dal vědět, že nepadne-li město 15. srpna do dvanácté, obléhání ukončí. Atak se istalo – vnouzi nejvyšší začaly díky kostelníkovi vyzvánět zvony kostela na Petrově „falešné poledne“ vjedenáct hodin, což je tradice stále udržovaná. (Rozhodující bitva ve skutečnosti odezněla až se soumrakem.)

Příběh lidského odhodlání iobětí definitivně skončil až odchodem Švédů 23. srpna. Na straně Brněnských padlo snad jen 250 obránců azraněných bylo 150, zatímco švédské ztráty, způsobené bojem, epidemiemi adezercí, byly až osmitisícové. Završil se příběh obrovského nasazení velitelů včele snezdolným hugenotem Ludvíkem Raduit de Souchesem (* 1608) itoho nejposlednějšího dobrovolníka atéž ostatních obyvatel, zajišťujících obranné práce či zásobování jídlem avodou. (Obránců profesionálů prý bylo pouhých 1500.)

Otřesené švédské vojsko následně muselo vzdát pokus odobytí Vídně aobrátilo se do Slezska aSaska. Neudolaná pevnost, která tak posílila svou pozici metropole Moravy, zachránila hlavní město monarchie, jak si dobře uvědomovali vcelé Evropě.

Nově jmenovanému polnímu maršálovi Souchesovi se Morava stala druhým domovem († 1682), ale vděčnost císaře Ferdinanda III. neznala mezí ive vztahu kBrňanům, kteří získali přehršel dědičných politických ahospodářských výsad, přičemž panovník aměstská rada nezapomněli ani na odvážné studenty. Území při hradbách, ojejichž uhájení se zasloužili, jim obec předala kvybudování hřiště. Ak tomu si vysloužili čestný pozdrav: Salvete studiosi generosi – Buďte pozdraveni, vzácní studenti!

Radniční věž

Pane! Na rozkaz císaře odjíždím, abych se zúčastnil jednání omír. Vám otom podávám zprávu. Vaše heroická statečnost při obraně Brna donutila Švédy, že také oni vyslali plnomocníky ktémuž účelu… (habsburský diplomat Souchesovi)

15 | BROUMOV (HKK)

MPZ, první zmínka 1265 | vrchností benediktinský klášter (přestavba K. I. Dientzenhofer) | náš nejstarší dřevěný kostel P. Marie | 1930: 7356 obyvatel (Němců 6016); dnes 7207

Stavovské povstání se blížilo. Protesty nekatolických stavů proti porušování náboženských svobod se opíraly také oudálosti vBroumově. Vrchností poddanského města byl opat pražského Břevnova Zelendar. Luteránští měšťané se opakovaně protivili jeho vůli, zejména ignorovali příkaz uzavřít kostel sv. Kryštofa (postaven bez povolení 1611–12). Když se oto někteří radní snažili násilím, rozpoutala se taková vřava, že přibíhali malí ivelcí, muži iženy, abránili tomu se zbraní vruce. Kdyby se opat sostatními pány nespasil útěkem, byl by určitě zbit, protože se sbíhal netoliko obecný lid svšelijakými příručními zbraněmi, ale imalé děti snoži, takže ztoho mohla pojít krvavá lázeň. (Karel ze Žerotína) Ani královská komise proti ozbrojenému davu vbřeznu 1618 nic nezmohla aprotestantský kostel zůstal nadále otevřený. Zapečetěn byl až roku 1622; poté byl v70. letech přestavěn na katolický kostel sv. Václava (později upravený K. I. Dientzenhoferem).

Kostel sv. Václava

Počátkem stavovského povstání se stala třetí pražská defenestrace. Hněv nekatolických stavů se 23. května 1618 obrátil proti císařským místodržícím zúřadu České kanceláře na Pražském hradě. Když byli Vilém Slavata aJaroslav Bořita zMartinic označeni za zemské škůdce, hned následoval křik, aby je vyhodili zokna… Potom jeden přistoupil ke Smečanskému (Martinicovi) atáhl ho za ruku kupředu se slovy: „Pojď sem, ty jezuitský služebníčku!“ Ačkoliv se chtěl bránit, přece spřičiněním spolustojících byl vyhozen zokna. Po něm přitáhli pana Slavatu… Protože se pevně držel okna, přistoupil kdosi aoderval mu ruku od rámce atak jej svrhl dolů. Třetím defenestrovaným byl sekretář Filip Fabricius, který se marně schovával za kamny. – Až časem se ukázalo, že touto akcí započala itřicetiletá válka.

Barokní klášterní prelatura

Přerušení pak svobody té vnáboženství … učinili začátek arcibiskup pražský abroumovský opat na Broumovských aHrobských, kdyžto je knáboženství svému mocně nutili … akostely jich jeden zbořit ase zemí srovnat adruhý zapečetit dali. (Pavel Skála ze Zhoře)

16 | BRŮDEK (PLK)

Místo bitvy zr. 1040 nedokážeme určit | Brůdek má symbolickou památku – kostel sv. Václava, pochází však až ze 17. století (na místě staršího?) | obec 71 obyvatel

Kronikář Kosmas udělal zbitvy na Brůdku středobod svého vyprávění oslávě nového Achillea Břetislava I. (* před 1002), jenž r. 1039 ovládl kus polského státu (apřivezl odtud ostatky sv. Vojtěcha). Nový římský král Jindřich III. ovšem dával rozhodně najevo, že nehodlá nečinně přihlížet tak výraznému vychýlení rovnováhy moci mezi Polskem, Čechami aUhry ve prospěch jedné strany.

Brůdek – kostel sv. Václava

Boje, jež se odehrály 22. a23. srpna 1040 na Domažlicku, jsou líčeny rozdílně: pro Kosmu se jedná ozásadní vítězství, říšské prameny králův neúspěch zlehčují, ikdyž dva různé oddíly se ve dvou dnech marně pokoušely obejít adobýt Břetislavovo postavení. Měli zničit jakousi záseku či překážku vlese, nerozumně postupovali vpřed, kde vnastavené léčce byli obklíčeni lučištníky…, zůstali ležet vkrvi pobiti. Následujícího dne, když zaútočili na tutéž záseku zjiné strany, byli zasypáni střelami od týchž lučištníků.

Kosmas jen letmo zmínil, že hned následujícího roku pronikla Jindřichova vojska snadno až ku Praze. Kníže Břetislav, oslaben neloajálností části velmožů, byl přinucen kapitulovat apožádat oodpuštění. Dlužno dodat, že se mu ho velkoryse dostalo; situace se totiž rychle měnila akrál našel vBřetislavovi schopného spojence proti Uhrám.

Umístění bojiště kBrůdku je konstrukcí dějepisců z19. století; žádný pramen český ani říšský pramen místo neuvádí. Vesnice ikostel sv. Václava (na místě původního?) jsou novověké, atak ve hře jsou ještě minimálně dvě umístění: Kosteliště uVšerub aPasečnice. Nicméně síla tradice je přitom natolik veliká, že bitva zroku 1040 zřejmě zůstane inadále bitvou na Brůdku, … navíc jediný Brůdek je dnes opatřen symbolickým objektem (kostelem), který bitvu připomíná. Zákony historické paměti platí jinak než přísná pravidla historické kritiky. (E. Maur)

Interiér kostela

Císař, nemaje ani pomyšlení, že by nepřítel mohl zvítězit, uviděl, že se blíží krví potřísnění vítězové, ivyskočí na oře, přidrží se ho za hřívu apobodne koně do slabin; anemít ho po ruce, byl by vtu hodinu sestoupil do podsvětí bez prodlení římský císař. (Kosmova kronika)

17 | BRUNTÁL (MSK)

MPZ; naše nestarší založení města (1213) | od 17. století majetkem řádu německých rytířů | zámek vrenesanční abarokní úpravě | 1930: 9676 obyvatel (Čechů 396); dnes 15 415

Řád německých rytířů je spolu stempláři ajohanity řádem rytířským, vznikaly ve 12. století ve „Svaté zemi“ při křížových výpravách. Mimo duchovní poslání byla jejich úkolem ochrana poutníků směřujících do Jeruzaléma ašpitální péče oně. Turecká aarabská dominance však tato sdružení vbrzku přinutila přenést působiště zJeruzalémského království do Evropy. Řád německý (papežem schválen 1199), jehož členové nosili bílé pláště sčerným křížem, hledal smysl své existence vchristianizaci Pobaltí. Záměr posvětil císař Svaté říše římské Fridrich II. (Zlatá bula zRimini 1226). Vrcholný rozvoj řádu přenesl počátkem 14. století velmistrovo sídlo do Malborku (Marienburg), zároveň však sílila problematická pověst státu, který praporem christianizace zakrýval expanzivní choutky aokolním zemím (hlavně Polsku aLitvě) nebyl dobrým sousedem. Po prohrané bitvě uGrunwaldu r. 1410 řád oslaboval; těžkou ránu mu zasadila luteránská reformace vdalším století – az Pobaltí mizí.

Nádvoří zámku

Nové centrum leželo vBádensku-Würtenbersku; po českém stavovském povstání (1618–20) přikoupili majetky na severní Moravě ave Slezsku. Jednalo se opanství sovinecké abruntálské; Bruntál se stal sídlem místodržitele řádové provincie asprávy statků, mezi něž dále náležely Hrabyně, Olomouc, Opava či Karlova Studánka, časem ještě Bouzov. Význam těchto panství vzrostl po r. 1809, kdy výboje Napoleona ukončily činnost řádu vNěmecku. Novou osobní rezidencí velmistrů, jimiž od konce 18. století byli výhradně habsburští arcivévodové, se stal Bruntál. Až kolem r. 1900 byl pro osobu velmistra iřádové ceremonie přebudován hrad Bouzov. Řád se ve 20. století transformoval vřád kněžský scharitativním posláním adnes nese jméno Řád bratří domu P. Marie vJeruzalémě. Omajetky včeských zemích přišel po druhé světové válce.

Vstupní průčelí

Respektujeme (vel)mistrovu (Heřmana ze Salzy) zjevnou odhodlanou zbožnost, sníž vášnivě usiluje ozískání této země… Proto jsme udělili mistrovi plnou moc proniknout do Pruska všemi silami řádu aveškerými prostředky. (Zlatá bula zRimini, 1226)

18 | BŘECLAV (JHM)

Průmyslové česko-německé město | zrenesančního zámku romantická zřícenina | kostel sv. Václava (1995) | 1880: 5364 obyvatel (1922 Čechů); 1930: 12 802 (Čechů 11 220); dnes 24 544

První železniční privilegium schválil Ferdinand V. na jaře 1836; soukromá akciová společnost nesla název Severní dráha císaře Ferdinanda. (Prý se podivoval: Nač potřebujeme budovat železnice, když denně vidím, jak fiakry po Vídni jezdí prázdné?) Otcem plánu propojit parní dráhou metropoli srakouskou Haličí byl štýrský inženýr F. X. Riepl (* 1790), jenž hledal inspiraci přímo v„kolébce páry“. Anglická firma George Stephensona ostatně dodala inaše první lokomotivy. – Práce uVídně začaly zjara 1837, vlistopadu byl zahájen na 13 km dlouhé trati zkušební provoz; dalšího léta byl kolejový svršek přiveden kprvní zastávce na moravském území – Břeclavi. Prvotním cílem bylo propojení Vídně aBrna; pracovalo tu na 14 000 ajznponských tovaryšů. Šéf stavby byl Benátčan Karl Ghega (tvůrce proslulého horského Semmeringu).

Zámeček Pohansko

Spojení finančních investic Rothschildů (rozpočet se zdvojnásobil) astavitelských firem Tallachiniho abratří Kleinů ze Šumperka slavilo brzký triumf. Zvědavost lidí zvítězila nad obavami zdštícího ohně até nestvůry, nepřející ani kravám vklidu se najíst. Ráno 6. června 1839 vyjely zVídně dva vlaky s18 vozy – honorace, investoři, budovatelé. Do vyšňořené stanice, kde oslavy přerůstaly vlidovou veselici, soupravy po jednokolejné trati dorazily za necelé tři hodiny (vzdálenost zhruba 80 km). VBřeclavi byl pravý národní svátek. Ačkoli byl všední den, scházeli se venkované vproudech, aby událost oslavili hudbou, zpěvem atancem.

Prvenství Břeclavi předřaďme vůbec první jízdu parní lokomotivy unás, jež se odehrála 11. listopadu 1838 na krátkém úseku Rajhrad – Brno. Abrzy nato další oslavy, železná silnice zVídně do Brna byla zprovozněna 7. července 1839 (4 vlaky o38 vozech převezly 1125 hostů, 144 km urazily za něco málo přes čtyři hodiny).

První jízdní řád zříjna 1839 nabízel vkaždém směru jeden vlak: odjíždělo se všest ráno. Další pár vlaků jezdil mezi Břeclaví aVídní, každé odpoledne pak ještě vlak Brno – Rajhrad – Brno.

Kostel vBřeclavi – Poštorné

Při zastavování uVranovic parní stroj Gigant sposledním vozem druhého tahu tak prudce na sebe vrazily, že oba vozy na díle se roztřískaly, aněkolik osob, mezi nimi pět znamenitě, poraněno bylo. Na štěstí přispěla hned lékařská pomoc… (Pražské noviny oprvní nehodě)

19 | BŘEZNICE (STČ)

MPZ; hrad se přeměnil na renesanční zámek | raně barokní rezidence akostel jezuitů (C. Lurago) | židovské ghetto Lokšany, synagoga (18.–19. století) | 1869: 2971 obyvatel; dnes 3554

Filipinu (* 1527) aFerdinanda (* 1529) od sebe dělila nepřekonatelná překážka rodového původu. Ženich: druhorozený syn českého ařímského krále Ferdinanda I., nevěsta: zrodiny augsburského patricijského, leč jen měšťanského rodu Welserů. Zámek Březnice oživoval velkoryse vedený dvůr Kateřiny zLokšan, jejíž neteř Filipina – bohatá aprý krásná – tu pobývala od r. 1556. Nápadně často sem začal zajíždět, zdánlivě za zámeckou paní, místodržící Českého království Ferdinand, jenž se vzdal svého svobodomyslnějšího způsobu života apřelétavých vztahů.

Arcivévoda Ferdinand vměsíci lednu roku 1557 spaní Filipinou si dali manželský slib. Jediné svědectví nevystihuje dramatičnost půlnoční svatby, utajené ipřed služebnictvem; vlastně jen pár minut, bez hudby, za okny zámecké kaple měla zuřit bouře. Od syna se císař Ferdinand osňatku dozvěděl r. 1559; podmínkou jeho dodatečného souhlasu bylo skrytí svazku před veřejností, což změnilo až posvěcení papežem r. 1576!

Vstupní průčelí

Na Březnici se novomanželům r. 1558 narodilo iprvní dítě Ondřej (Andreas). Problém jeho zákonného původu byl vyřešen šalamounsky: císařův vnuk byl položen kzámecké bráně, mezi dvoje dveře coby manželské dítě. Po „nečekaném nálezu“ projevila Filipina ochotu přijmout jej za svého; stejná scéna se posléze opakovala na Křivoklátě. Od r. 1567 trvale žili vTyrolsku na zámku Ambras uInnsbrucku. Zpočátku „nechtěná“ Filipina získávala stále víc avíc sympatií, šířila se její pověst vynikající hostitelky akuchařky (istřelkyně zkuše), ale především vcelku pravdivá pověst odobré paní, která se stará onemocné achudé, uníž potřební najdou zastání. – Silné manželské pouto léty nesláblo. Filipina zemřela r. 1580, Ferdinand ji následoval až po patnácti letech. Znovu se sešli ve Stříbrné kapli innsbruckého dvorského kostela.

Nádvoří zámku

Pro vytvoření dobrého přátelství adružnosti zřízen zvyk, aby každý, kdo do zámku přijde, vypil sklenku vpodobě soudku se čtyřmi zatavenými obručemi, naplněného vínem, jedním douškem ana paměť toho vepsal své jméno do této knížky… (pijácké bratrstvo na Ambrasu)

20 | BUČOVICE (JHM)

POP; hodnotný renesanční zámek (včetně interiérů) srekonstruovaným parkem | původně raně barokní kostel Nanebevzetí P. Marie | 1880: 2990 obyvatel (Němců 383); dnes 6771

Zikmund Prakšický ze Zástřizl, pán Buchlova, byl při návštěvě Brna na jaře 1581 zabit Janem Šemberou zBoskovic. Oněm psali už dávní historikové, že patřil mezi ty, kterým šermovati, ozávod na koních jezditi, skrasotinkami se milkovati, myslivost ajiné kratochvíle provozovati, bylo jim nade všecko. Naštěstí zůstalo iněco trvalejšího: Chtěje Bučovice, milé letní sídlo, … zvelebiti, vystavěl tu nádherymilovný Jan Šembera nový zámek, nejvzácnější památku rodu Boskovického. – Důvod sporu se Zikmundem není znám, nejspíš ale šlo ohlubší averzi než opouhou opileckou hádku. Zikmund měl Šemberu vjeho paláci vyprovokovat výkřiky typu: Pojď, hrome panský, zvyjebaný; jestli vtobě dobrá žíla, braň se! Ačkoli se přihlížející snažili držet je od sebe, hádka vyústila vsouboj. Když Zikmundovi upadla zbraň, Šembera mu řekl: Vezmi zbraň svou zase, … neudělám ti nic. Akdyž se pro zbraň svou sehnul, vtom jej pán Jan rapírem probodl. Zástřizl zemřel na těžká poranění ještě večer 12. dubna 1581. Bratr adědic Jindřich obvinil Šemberu znečestného zabití; soud ale prvně zasedl až vúnoru 1582.

Včervenci 1582 byl však sám Jindřich zákeřně zavražděn při lovecké vyjížďce uBuchlova. Podle přikrášlené tradice měl být zavražděn vlastním, dodnes uchovaným mečem, na němž je psáno: Sláva následuje ctnosti / Ctnost přežívá smrt. Pachatel je sice známý, ale motiv či objednavatel nikoli. Nejčastěji lidé ukazovali na velehradského opata (měl sJindřichem vážné konflikty), ovšem okamžitý prospěch kynul bučovickému pánovi. Když nebyl žalující, nebyl ani soud, asmrt Zikmunda Prakšického zůstala nepotrestána. – Jan Šembera se dočkal jen dvou dcer, atak rod pánů zBoskovic jeho smrtí r. 1597 vymřel po meči.

Zámek zparku

Nádvoří zámku

1582 Pan Jindřich ze Zástřizl zabit je od Václava Reyma, který kněmu přijel aon ho po dva dni hostil, potom se něco nepohodli, tak jel od něho pryč aon vsedna na kůň, jel za ním azsednúc zkoní, bili se, tak ho mečíkem probodl… (Bartoškova kronika)

21 | BUDEČ (STČ)

Hradiště (15,2 ha) sknížecím dvorcem arozsáhlým pohřebištěm | na akropoli dva kostely: rotunda sv. Petra akostelík P. Marie | obec Zákolany 635 obyvatel | * A. Zápotocký

Na budečském hradišti kníže Spytihněv, strýc sv. Václava, kolem roku 900 založil rotundu sv. Petra (dnes je to náš nejstarší stojící kostel). Část života tu zřejmě prožil Václav (* po 907), jemuž se mělo dostat důkladného vzdělání. – Spytihněv dal kostel kpoctivosti svatých Petra aPavla apoštolů vměstě Budči postaviti. Atoho času vtom městě veliké učení vliterách latinských bylo. Václav Hájek zLibočan (16. století) ozdejším velikém učení literám latinským nepochyboval. Byl to však jeho výmysl, kdysi touto školou měla projít dokonce kněžna Libuše!

Autoři legend, vzdělaní kněží ařeholníci, možná vdobré víře Václavovi přiřkli, aby osobnost svatého knížete přikrášlili, své vzdělání. Pozorné čtení legend ovšem odhalí jediného učitele, kněze proslulého učeností (odtud jeho jméno): Václav již od útlého mládí stále toužil po vzdělání. Otec pak jeho, chtěje splniti touhu jeho srdce, poslal ho na hrad zvaný Budeč, aby se tam učil žaltáři unějakého ctihodného kněze jménem Učena.

Rotunda na Budči

Kostel P. Marie

22 | BUDYNĚ NAD OHŘÍ (ULK)

Nádvoří

23 | BUCHLOV (ZLK)

24 | BUCHLOVICE (ZLK)

25 | BURKOVÁK (JHČ)